Východiska dlouhodobého programu ČSSD

(OTEVŘENOST NOVÝM VÝZVÁM - VĚRNOST TRADICI)

Podkladový materiál pro XXX. sjezd ČSSD
Praha - duben 2001

Předkládají: Mgr. Stanislav Gross,
	ing. Zdeněk Škromach,
	PhDr. Vladimír  Špidla.

Východiska dlouhodobého programu ČSSD
OTEVŘENOST NOVÝM VÝZVÁM - VĚRNOST TRADICI)

Podkladový materiál pro XXX. sjezd ČSSD
Praha - duben 2001

Obsah:

1. Kdo jsme a kam směřujeme	
1.1.  Historické kořeny a zásady sociální demokracie	
1.2. Základní sociálně demokratické hodnoty	
1.2.1. Humanismus	
1.2.2. Ekologická citlivost	
1.2.3. Svoboda a odpovědnost	
1.2.4. Rovnost všech lidí  v důstojnosti, svobodě a právech	
1.2.5. Solidarita	
1.2.6.Sociální spravedlnost	
1.3. Cíle sociální demokracie v současném světě	
1.3.1. Člověk jako cíl a jeho potenciál jako zdroj rozvoje společnosti	
1.3.2. Společnost vzdělání,  spoluúčasti,  solidarity a ekologické citlivosti	
1.3.3. Sociálně a ekologicky orientované tržní hospodářství	
1.3.4. Globální spravedlnost a odpovědnost	
2. Stav české společnosti a cíle dlouhodobého programu ČSSD	
2.1. Transformace české společnosti po listopadu 1989	
2.2.0  Společenská krize let 1996-98, nástup ČSSD do vlády a  její dosavadní výsledky	
2.3.0. Hlavní strategické směry našeho dlouhodobého  programového výhledu	
3. Jaký svět budoucnosti chceme spoluvytvářet	
3.1. Informační revoluce:  vize a realita	
3.2. Globalizace: přísliby i hrozby	
3.3. Naše odpověď:  posílení demokracie, smíšené působení trhu a státu, a mezinárodní spolupráce a regulace.	
3.3.1. Posílení demokracie rozvíjením humanistického rozměru a demokratického charakteru informační revoluce	
3.3.2. Globalizace a solidarita	
4. Jakou Evropu chceme a jak v ní budeme užiteční.	
4.1.  Bezpečná Evropa a svět bez  válek	
4.2. Česká republika v Evropě	
5. Demokratizace  státu, svoboda, zúčastněnost a odpovědnost	
5.1. Demokracii považujeme za řád svobody,	
5.1.1. Hodnoty svobody a důstojnosti člověka	
5.1.2. Dějinná zkušenost ČSSD odporuje tezi o přímé závislosti tržní ekonomiky a demokracie.	
5.1.3. Ústavní instituce	
5.2. Nadobecní samosprávy	
5.3. Zastupitelská demokracie  a občanská součinnost.	
5.4. Státní správa.	
5.5. Pojetí demokracie jako diskuse	
5.6. Ochrana života, svobody a vlastnictví	
5.6.1. Paradox demokracie	
5.7. Stát, politické strany a občanská sdružení	
5.8. ČSSD se hlásí k osvícenské tradici organického sepětí svobody člověka s vzdělaností a mravností.	
5.9. Lidská práva	
5.9.1. Lidská práva a politická integrace	
5.9.2. Univerzalizace lidských práv	
6. Rozvoj solidární a sociálně spravedlivé společnosti	
6.1. Základní východiska	
6.2.Sociální politika.	
6.2.1.Zaměstnanost.	
6.2.2. Bezpečí rodiny  a populační vývoj	
6.2.3.Rozdělování a přerozdělování	
6.2.4. Důchody	
6.2.5. Migrace.	
6.2.6. Sociální dialog.	
6.3. Bydlení	
6.4.  Rozvinout moderní systém zdravotnictví	
6.4.1. Spravedlnost ve zdraví, rovnost v přístupu ke zdravotní péči .	
6.4.2. Determinanty zdraví a bezpečné životní prostředí.	
6.4.3. Zdravotní systém, práva pacientů.	
6.4.4. Zdravý život od narození do stáří a boj s nemocemi.	
6.4.5. Financování zdravotnictví a rozdělování zdrojů	
7. Sociálně tržní a ekologicky zodpovědná  ekonomika	
7.1. Konkurenční zralost české ekonomiky	
7.2. Rychlý a trvalý ekonomický růst	
7.3. Aktivní hospodářské politiky	
7.4.  Fiskální a daňová politika	
7.5. Ekonomická moc musí podléhat demokratické kontrole	
7.6. Privatizace a kultivace podnikání	
7.7. Ekologicky trvale udržitelný rozvoj	
7.8. Naše pojetí kvartérní společnosti	
8. Společnost vzdělání, vědy, a informací.	
8.1. Náše cíle a  přístupy k vzdělávání a výchově	
8.2. Součásti vzdělávací soustavy a jejich specifikai.	
8.2.1. Předškolní vzdělávání	
8.2.2. Základní vzdělávání	
8.2.3. Střední všeobecné a odborné vzdělávání	
8.2.4. Vyšší odborné a vysokoškolské vzdělávání	
8.2.5. Další vzdělávání	
8.3. Učitel	
8.4. Věda jako klíčový nástroj rozvoje znalostní společnosti	
8.5. Mládež, tělovýchova, sport	
8.6. Informační společnost  -  Nástroj budování společnosti vzdělání, spoluúčasti a solidarity.	
8.6.1. Rozšíření možností a forem spoluúčasti v ekonomice i ve veřejné správě	
8.6.2. Člověk – cíl i zdroj rozvoje informační společnosti	
9. Společnost globální i národní kultury	
9.1. Nezastupitelnost  kultury pro rozvoj plnohodnotného života společnosti i	
jedince.	
9.1.1 Kultura věc veřejná	
9.1.2. Kultura a svoboda	
9.1.3. Kulturní dědictví	
9.1.4.  Regionalismus	
9.1.5. Instituce občanské společnosti a rozvoj kultury	
9.2. Kvalitní mediální kultura - východisko z krize?	
9.2.1. Důsledky informatizace společnosti	
9.2.2. Digitalizace a kulturní dědictví	
9.2.3. Volný čas	
9.2.4. Právo na informace	
9.2.5. Mediální indoktrinace	
9.2.7. Ochrana nestrannosti veřejnoprávních medií	
9.3. Sebereflexe kultury jako východisko kultivace kultury samé	
Závěrem ...	

1. Kdo jsme a kam směřujeme
1.1.  Historické kořeny a zásady sociální demokracie
1.1.1.  
Jsme nejstarší českou politickou stranou.  Česká sociální demokracie vznikla jako součást  evropského  socialismu, hnutí navazujícího na odvěké tužby po sociální spravedlnosti,  usilujícího o emancipaci 4. stavu - dělnictva. 
1.1.2.
Evropský demokratický socialismus  má své duchovní kořeny v  židovsko-křesťanské etice,  v  renesanci  a reformaci, v humanistické filozofii, v osvícenství, v Deklaraci práv člověka a občana z roku 1789,  v Marxově učení o historii a společnosti a ve zkušenostech dělnického hnutí.
Socialismus převzal od liberalismu  dva z jeho základních principů: víru v pokrok a politickou svobodu. Odmítal však akceptovat jeho individualismus, posvátnost soukromého vlastnictví a požadavek, aby stát zasahoval do hospodářství jen minimálně. 
Socialisté spatřovali svůj nejbližší politický cíl většinou v nastolení demokracie. Zatímco v západní Evropě a v severní Americe byly základy demokracie položeny buržoazními revolucemi, ve střední Evropě - i v českých zemích - se na konci 19. století hlavní silou boje  za demokracii stalo dělnické hnutí.  Všeobecného hlasovacího práva bylo v Rakousku roku 1907 dosaženo především masovými demonstracemi, kterým stáli v čele sociální demokraté. 
1.1.3.
Česká sociální demokracie  může být hrdá na svoje dějiny.  Sociální demokrati vždy hájili zájmy většiny lidu, vždy stáli na půdě demokracie a neváhali přinášet oběti  v boji proti utlačovatelským režimům: tak tomu bylo již za Rakouska-Uherska a zejména za nedemokratických režimů. Sociální demokracie byla jako síla  Hradu pevnou oporou první republiky. Přijala Masarykův názor, že pro prohlubování demokracie je důležitý iniciativní tlak demokratické levice (“Vývoj jde doleva”). 
Dějiny  socialismu  jsou nemyslitelné bez pochopení jeho internacionalistické tradice, stejně tak jako bez pochopení obtíží spojených s  nacházením internacionalistických řešení. To platí i o české sociální demokracii. Vznikla původně jako součást rakouské strany. V letech vyhrocených národnostních konfliktů se čeští i rakousko-němečtí sociální demokraté stavěli proti nacionalistickým náladám, často za cenu ztráty své popularity. Ani jim se však nepodařilo vyřešit palčivé národnostní problémy a udržet svou jednotu. Do první světové války šli sociální demokraté habsburského mocnářství národnostně rozděleni. 
Po vzniku samostatného Československa  se čeští a slovenští  demokraté sešli v Československé sociálně demokratické straně dělnické. Ta se v polovině dvacátých let  dohodla s německou sociální demokracií v ČSR na spolupráci, která trvala až do zániku první republiky.  Když se německým odpůrcům Hitlera nepodařilo ochromit nacistickou válečnou mašinérii, vyslovili se sociální demokraté spolu se všemi československými politickými silami a spojeneckými mocnostmi  pro nucené přesídlení německého obyvatelstva do Německa.  ČSSD se přitom postavila na ochranu německých sociálních demokratů a antifašistů. 
Za druhé světové války  stáli sociální demokraté  v prvních řadách boje za národní osvobození  a  hájili existenci  společného státu Čechů a Slováků až do jeho rozdělení. V dobách nedemokratických režimů zajišťoval kontinuitu strany exil. 

1.1.4.
První světová válka a bolševická revoluce přivodily rozkol mezinárodního socialismu. Českoslovenští sociální demokraté, oslabeni rozkolem ve vlastních řadách, se přihlásili k proudu demokratického, reformistického socialismu, který navazoval na myšlenky Eduarda Bernsteina a Karla Kautského. Odsuzovali teorii i praxi komunismu: ozbrojený boj, faktické zrušení demokracie a diktaturu jedné strany. Upírali přiznat bolševickému státnímu a společenskému zřízení socialistický charakter,  odmítali však vojenskou intervenci proti revolučnímu Rusku.  
Změnil se náš obraz člověka. Socialismus jako dědic osvícenství dlouho věřil, že člověk je od přírody dobrý a sociabilní, ignoroval jeho tragickou dimenzi. Dnes už nevěříme automaticky v přirozenou  dobrotu člověka, věříme, že však, že je možno vytvořit podmínky pro uplatnění jeho dobrých stránek, pokud mu rozumná a ušlechtilá organizace společnosti poskytne šanci.  
Překonat staré utopie vyžaduje i vyjasnit si  meze politiky. Ty nelze překročit, aniž bychom lidem způsobili újmu. Omyl a vina, nemoc a neštěstí,  selhání a ztroskotání patří i k ideální společnosti, k lidskému životu. Politika sama nemůže přinášet štěstí a naplnění; vydávala by se v nebezpečí, že sklouzne k totalitním příkazům. Může jen vytvářet podmínky pro smysluplný život.

1.2. Základní sociálně demokratické hodnoty
1.2.1. Humanismus
Základní hodnotou sociální demokracie je úcta k člověku jako jedinečné lidské bytosti. Člověk je primárním cílem, úroveň jeho rozvoje klíčovým kritériem a jeho potenciál základním zdrojem rozvoje společnosti. Talent, vzdělání a motivace lidí k činům prospěšným jim, jejich rodinám i celé společnosti jsou základním bohatstvím země. Usilovat o zajištění podmínek pro důstojný a co možná spokojený život všech lidí je proto základním posláním  a cílem sociální demokracie. 
V zájmu harmonického rozvoje společnosti je v tomto směru  žádoucí  spolupráce i s křesťanskými církvemi a jinými humanitními náboženstvími.

1.2.2. Ekologická citlivost
Jedinou šancí na přežití lidstva není soupeřit s přírodou a “dobývat ji“,¨ale naučit se žít s ní a v ní. Koncept udržitelného rozvoje je hodnotou, která vyjadřuje orientaci sociální demokracie na ochranu a tvorbu životního prostředí, úctu ke všem živým bytostem a respekt k přírodě jako celku.

1.2.3. Svoboda a odpovědnost
Sociálně demokratická politika směřuje k tomu, aby každý člověk mohl uplatnit své právo občana na svobodný rozvoj osobnosti a na svobodná rozhodnutí. Současně usiluje o to, aby každý bral na sebe odpovědnost za rozhodnutí nejen před svým svědomím, ale i před společností. Svoboda jedince je ohraničena svobodou jiných lidí. Uplatnění práv člověka předpokládá současně plné respektování jeho povinností plynoucích z demokraticky přijatých zákonů. Výchova mladé generace v rodině a vzdělávacím systému směřuje k tomu, aby byla připravena tato práva a povinnosti na sebe převzít v plném rozsahu.

1.2.4. Rovnost všech lidí  v důstojnosti, svobodě a právech
Jednou ze základních hodnot moderní demokratické společnosti je rovnost všech lidí v důstojnosti, svobodě a právech, také však v odpovědnosti a povinnostech, a to bez ohledu na pohlaví, věk, rasu, národnost, náboženské a politické přesvědčení, zdraví, ekonomické a sociální postavení jednotlivců, rodin a domácností ve společnosti. Vzhledem k tomu, že podmínky, v nichž žijí, jejich kvalifikace, schopnosti a výkony se vzájemně odlišují, nelze za cíl sociálně demokratické politiky považovat absolutní rovnost kvality jejich života. Sociální demokracie proto usiluje o vytvoření rovnosti příležitostí pro všechny vytvářením ekonomických a sociálních standardů platných pro všechny. Vytváří podmínky pro rovný přístup ke vzdělání, práci, k občanskému i osobnímu uplatnění.
1.2.5. Solidarita
Jedním ze základních způsobů vytváření rovnosti v důstojnosti, svobodě a právech je přirozená lidská solidarita a z ní se vyvinuvší demokratická občanská sounáležitost s těmi skupinami, jež jsou tak či onak sociálně hendikepovány podmínkami svého života a jsou proto ohroženy sociálním poklesem, chudobou, případně i sociálním vyloučením. Proto bude sociální demokracie usilovat o vytváření důstojných podmínek života pro důchodce, rodiny s dětmi, nemocné a zdravotně postižené, nezaměstnané, jakož i jinak hendikepované menšiny nebo skupiny nalézající se na okraji společnosti. Předpokladem plného uplatnění principu solidarity bude spoluodpovědnost a vstřícná aktivita hendikepovaných a jejich rodin.

1.2.6.Sociální spravedlnost
V podmínkách tržní ekonomiky nemůže ani rovnost příležitostí ani uplatnění principu solidarity překonat existenci nerovností podmínek a kvality života jednotlivců a rodin. Sociální demokracii půjde o to, aby sociální nerovnosti nepřerostly únosnou mez a byly společností vnímány jako přijatelné a užitečné. Princip sociálního státu bude proto prosazovat prostřednictvím veřejných rozpočtů a daňové soustavy takovou míru přerozdělování, která zajistí všem občanům České republiky rovný přístup k veřejným sociálním službám a životní podmínky, umožňující všem, kteří chtějí, vést hodnotný a důstojný život.

1.3. Cíle sociální demokracie v současném světě
1.3.1. Člověk jako cíl a jeho potenciál jako zdroj rozvoje společnosti
Člověk bude moci být svobodný pouze tehdy, bude-li mít k dispozici dostatek zdrojů, podnětů a příležitostí k vlastnímu rozvoji a uplatnění. Naopak společnost bude prosperovat jen tehdy, dokáže-li využít maxima schopností a dovedností svých členů. Vytváření co nejpříznivějších podmínek pro rozvoj člověka proto chápeme jako klíčovou strategickou orientaci sociální demokracie v dlouhodobé perspektivě.

1.3.2. Společnost vzdělání,  spoluúčasti,  solidarity a ekologické citlivosti 
Rozšiřování prostoru pro rozvoj a uplatnění lidí je nutno stavět na vytváření vzdělávacích příležitostí pro všechny a po celý život; na lidské solidaritě a občanské spoluúčasti s těmi, kteří by se jinak ocitli na okraji společnosti; na podpoře všech forem účasti lidí na řešení veřejných záležitostí a na úctě k všemu živému na této planetě.

1.3.3. Sociálně a ekologicky orientované tržní hospodářství
Působení produktivních sil tržního hospodářství je třeba neustále slaďovat s potřebami vytvářet co nejpříznivější podmínky pro život, rozvoj a uplatnění lidí a pro zajištění trvalé udržitelnosti vývoje z hlediska vlivů výroby a civilizace na životní prostředí. Prostředkem k tomu bude navzájem se doplňující regulační působení trhu, státu a občanského sektoru při řešení dnešních a budoucích problémů země.

1.3.4. Globální spravedlnost a odpovědnost
Česká republika je jen malou, nicméně nikoli nedůležitou částí světové civilizace. Česká sociální demokracie chápe svoji odpovědnost za osudy lidstva vskutku globálně: podporou demokracie a demokratických institucí občanské společností všude ve světě, úsilím o mírové řešení konfliktů, důsledným hledáním takových politických mechanismů na úrovni států i nadnárodních společenství, které by prosazovaly hodnoty a principy sociální demokracie tváří v tvář potenciálním hrozbám neregulované kapitalistické globalizace

2. Stav české společnosti a cíle dlouhodobého programu ČSSD

2.1. Transformace české společnosti po listopadu 1989

2.1.1.
Českou společnost postavily dějiny po r.1989 před úkol vypořádat se  s  náročnými transformačními proměnami.
Začali jsme  překonávat následky dlouhodobého ekonomického a civilizačního zaostávání, ale i následky stereotypů nedemokratických systémů ničících základy občanské společnosti a odcizujících  společnost od státu i veřejného zájmu. Dodnes stojíme před nezbytností překonat naše oslabené dějinné povědomí a navázat vztah našeho národa k jeho přirozené identitě a není jisté, zda jsme se už vyrovnali s následky nečekaně rychlého rozpadu  československé federace.
Současně s tím nás dějiny postavily před úkol uskutečnit obtížný přechod k  tržní ekonomice, zvládnout její integraci  do nových evropských i světových ekonomických vazeb a poměrů, rozvinout chybějící sektor služeb, jakož i rychle odstranit nejzávažnější  a nejvíce zanedbané ekologické zátěže.
Nezbytné bylo obnovení kontaktů s evropskou civilizací a kulturou, jejichž součástí jsme v minulosti vždy byli, současně to však znamenalo i začít  co nejrychleji proces přípravy našeho vstupu do Evropské unie, NATO a dalších  evropských institucí, ve kterých v té době proces   integrace už dalekosáhle pokročil.

2.1.2	
Zvládnutí takového  procesu rozsáhlých změn bylo a je objektivně obtížné i proto, že chyběly úspěšné zahraniční vzory,  kapitálové i kvalifikační zdroje, které ho mohly usnadnit. Potíž spočívala i v tom, že došlo k posunu politického těžiště doprava a nové mocenské elity, které se  v listopadu r. 1989 postavily do čela těchto přeměn, nekriticky přijaly v té době už překonanou  úzce neoliberální strategii transformace, založenou na maximální liberalizaci, co nejrychlejší privatizaci a přísně restriktivní rozpočtové a peněžní politice. Přitom si, kromě několika obecných formulí, nebyly s to vypracovat dlouhodobější politickou a společensko-transformační koncepci svého postupu a využily jen obecných schémat doporučovaných MMF a Světovou bankou, která měla u nás žalostné ekonomické výsledky. Právě  tato bezkoncepčnost, jakož i podcenění právního rámce otevřely prostor pro kriminální zneužívání transformačního procesu, vzniku silné a vlivné vrstvy nových kořistníků. Vznikla vlna občanské nespokojenosti, která je dodnes  zdrojem řady mnoha potíží a bolestí transformace i nenaplněných nadějí, které znepokojují a frustrují nemalou část naší společnosti a otevírají brány rozmanitým horečnatým projevům populismu.
Došlo však i k vážným chybám při kladení základů našeho politického systému. Místo toho, aby se co nejrychleji vytvořily klasické pravo-levé struktury politických stran, nechali  ti, kteří vytvářeli jeho počátky, přežít v podstatě nereformovanou KSČM a oproti ní postavili “nepoliticko-politické” a amorfní OF, které se záhy rozpadlo. Většina jeho aktivistů přešla do strany konzervativně-liberální pravice, která se pak ujala moci a prováděla transformační proces dle svých - v té době už zastaralých vzorů. Navíc  si tato jeho koncepce v sobě nesla rysy nesnášenlivosti k jakékoliv kritice, stálého zdůrazňovaní diferenciaci na vítěze a poražené, což nesporně vedlo ke znatelnému oslabení  názorové plurality,  intelektuálního potenciálu  kritiky a tím i k zužování okruhu  těch, kteří se na  koncipování transformační strategie mohli a měli podílet. 

2.1.3	
Přesto vše se však už v prvním porevolučním období podařilo prosadit řadu klíčových  společenských přeměn. Obnovila se  demokratická ústavnost a občanské svobody, otevřel se volný pohyb lidí i zboží přes hranice, vytvořil se sektor malovýroby a služeb, zlepšila se  společenská komunikace a  vznikla pluralita medií. Prosadila se svoboda vědecké práce, otevřely se brány k dosud utajovaným informacím. Rozdělení federace - byť bez referenda –, kterému jsme se pokusili předejít, sice proběhlo klidným a důstojným způsobem, který umožnil udržet přátelství českého a slovenského národa, ale i přes všechny deklarace tvůrců tohoto rozchodu došlo, zejména u mladší generace, nezadržitelně k odcizování a vzdalování obou si tak blízkých národů, což se m.j. projevuje i v stupňující se povážlivé neznalosti slovenského jazyka u dnešní české nejmladší  generace.

2.1.4	
Převažující moc politické pravice, která mezi lety 1992-7  bez zábran prosazovala  svou nedomyšlenou koncepci transformace, postupně vytvořila  vršící se bariéru omylů, chyb a obtíží, které nezadržitelně  vedly naši zem  do celkové stagnace. Zcela mimořádným spojencem jim v tom byla i většina medií ovládaných téměř výlučně novou a nedovzdělanou generací redaktorů, směřujících názorově do prava.Ta šířila u obyvatelstva, které nepoznalo ani demokracii, ani tržní ekonomiku naivní, byť i líbivé, iluze o charakteru tržní ekonomiky bez hranic a regulativů, o snadné české cestě mezi “ekonomické tygry” a také, a to především, o demokratické společnosti, rozvíjející se i bez účinného právního rámce  s neefektivním a destruovaným soudnictvím, policií zbavenou kvalifikovaných specialistů a  v podstatě nepotřebnou armádou.
	 Pravicové vlády odmítaly přijmout takovou hospodářskou politiku státu, která by byla zaměřená na podporu zvyšování konkurenční způsobilosti tehdy podkapitalizovaných podniků, strádajících pod břemenem předčasně liberalizované ekonomiky vůči zahraničí. Nesprávnou  se ukázala zejména  představa většiny pravicových ekonomů, že privatizaci ekonomických subjektů je třeba provést naráz, “jedním skokem přes propast”, a to i za tu cenu, že se uskuteční bez nezbytného právního rámce. Kupónovou privatizaci, která byla už sama o sobě krutým omylem, provázel i rozsáhlý přímý prodej podniků na bankovní úvěr, o kterém  se často už předem vědělo, že nemůže být  včas a zplna splacen. Takovéto postupy transformace - spolu s přísnou makroekonomickou restriktivní politikou - vedly k latentní finanční krizi velké části podniků a jejich platební neschopnosti.
Řada nezodpovědně založených a povolených soukromých bank toho využila a přelila svůj kapitál do tunelářského podzemí, aby pak vysátý zbytek nechala zkrachovat. U  většiny velikých neodstátněných bankovních ústavů  pak vznikla  dlouhodobá a často  i utajovaná břemena nedobytných úvěrů, se kterými se potýkáme při jejich privatizaci dodnes. To vše, spolu s už zmíněným  rozvratem  bezpečnostních a soudních institucí a funkcí, ale i jinými omyly, vyvolalo  zničující vlnu korupce, spekulačního a tunelářského kořistění, praní špinavých peněz a daňových úniků, dosahující ohromujících rozměrů .
Tím se nejen rozptýlily a defraudovaly  tak potřebné investiční zdroje, ale došlo i k destrukci kapitálového trhu jakož i ke  kriminálnímu zcizováni a podvodnému vyvážení kapitálových zdrojů. Ty pak zoufale  chyběly podnikům, které je potřebovaly  k tomu, aby včas uskutečnily inovační investice a obstály tak na náhle otevřených a  řádově náročnějších trzích,  než na jaké byly dosud zvyklé. Proto také  u nich lavinovitě rostla platební neschopnost, která stahovala do víru stagnace a ohrožení i jinak zdravé a prosperující podniky.	
  Ve snaze  vrátit vše do dávno přežité předmnichovské minulosti došlo také ke zničení rentabilních agrokombinátů, diskriminaci bytových aj. družstev, k rušení řady výzkumných, vývojových a zahraničně-obchodních institucí, k rozkrádání majetku společenských organizací a fondů tak potřebných pro rozvoj občanské společnosti, např.mládežnických aj. majetků.
  Situaci zhoršilo i oslabení a nakonec i odstranění krajských samospráv a zesílení centralizačních tendencí, které pravice potřebovala k tomu, aby mohla prosadit svou koncepci transformace.
 To, jakož i nechuť pravicové moci dát společnosti možnost spolurozhodovat  referendem o klíčových otázkách budoucnosti, vyvolalo vlnu narůstající občanské apatie. Došlo k tomu, že se vnucovaly národu i takové skutečnosti, vůči kterým se zdvihal jeho živelný odpor, jak se stalo nejen při rozdělování federace bez referenda, ale i při přijímání některých částí nové ústavy, zejména v případě zavedení Senátu.
Ve společnosti se začala vzmáhat vlna pocitu odcizení a nespokojenosti odsuzující vznikání parazitní vrstvy zbohatlických tunelářů, jejíž konzumní euforie kontrastovala jak s nízkou úrovní mezd většiny zaměstnanců, tak i s potížemi, které provázely vznik skutečně potřebné a zdravě podnikající střední třídy. Morální ethos vyvolaný listopadovou revolucí se začal vytrácet a úpadek ochoty společensky se angažovat, zejména drobnou a každodenní neplacenou prací ve strukturách občanské společnosti, ale i v politických stranách, vedl k poklesu zájmu a snah hlouběji poznávat a demokraticky rozvíjet proces transformace jako dílo celé společnosti.
Nově vzniklé demokratické strany ustrnuly proto v rozvíjení své členské základny, vnitřní dělbě práce, vyzdvihování svých schopných a čestných  členů do veřejných funkcí. Takovéto málo početné strany však ale směřovaly k elitářství, byly málo odolné vůči korupčním svodům.To vše prohlubovalo politickou krizi, do které  společnost začala nezadržitelně sklouzávat.
 Po r. 1993 se začaly ozývat ze strany sílící demokratické levice  varovné hlasy, ale média, vesměs ovládaná pravicí,  jim neposkytla prostor a až na několik výjimek glorifikovala pravicovou politiku jako jedinou možnou cestu transformace.
2.2.0  Společenská krize let 1996-98, nástup ČSSD do vlády a  její dosavadní výsledky

2.2.1
  Vnější nerovnováha ohrožující stabilitu měny, kritický stav bank a posléze odliv zahraničního krátkodobého spekulačního kapitálu vyústily v měnovou a ekonomickou krizi, v pokles ekonomiky, pokles životní úrovně, vzestup nezaměstnanost. Vyústily ale i v růst počtu těch, kteří poukazovali na sílící kořistnictví a společenskou nerovnost na straně druhé, vyvolaly  v létech 1996-8 vážnou společenskou  krizi, která  oslabila pozici pravice a vedla ke vzrůstu důvěry občanů k ČSSD.
 Sociální demokracie zpracovala a předložila veřejnosti už v r. 1997 komplexní program překonání této krize a řadu opatření směřujících k dovršení transformace. Ve volbách r. 1998  pro něj získala podporu takřka dvou milionů (32.31%) voličů, přičemž výsledek voleb nesporně ovlivnila v její neprospěch  uměle veřejnoprávní televizí a jí blízkými pravicovými  medii zinscenovaná pomlouvačná kampaň kolem tzv. “bamberské aféry”, založené, jak pozdější vyšetřování prokázalo, na podvodně zfabrikovaných dokumentech. 
 “Smlouva o stabilním politickém prostředí” uzavřen s ODS, umožnila vytvořit ČSSD menšinou vládu. Z úzce stranického hlediska pro ČSSD nevýhodné. Bez stabilní parlamentní většiny nemohla prosazovat takové legislativní změny, které by ji umožnily   v celé šíři uskutečňovat její volební program a musela proto podstoupit i riziko, že tím ztratí v příštích volbách podporu nemalé části svých voličů.
	Naproti tomu zde byl především zájem státu a společnosti.Ten ČSSD velel  zabránit tomu, aby se  společenská krize prohlubovala marnými pokusy o nové volby. Byl také nejvyšší čas už konečně  odstartovat změnou hospodářské politiky obrat ve vývoji ekonomiky směrem k jejímu růstu, opřenému i o vnější kapitálové zdroje. Široké vrstvy dělníků a zaměstnanců ohrožených vzestupem nezaměstnanosti také od nás právem očekávaly, že prosadíme a uvedeme do pohybu program revitalizační záchrany životaschopných podniků a tím, zachováme nejen jejich existenční jistoty, ale i pro celou společnost hodnoty, které v budoucnu zvýší naše šance na evropských i světových trzích.
.Stejně závažná byla potřeba razantně odstranit časová zpoždění, jakož i politické a legislativní překážky, které pravicové vlády nakupily do cesty našeho vstupu do EU .   
	Důležitým momentem, který ovlivnil naše rozhodnutí přijmout “smlouvu o stabilním politickém prostředí” s ODS, však byla i naděje, že jestliže se podaří naší  vnitřně homogenní vládě  vyvést společnost z ekonomické i společenské krize, může  se stát tento její úspěch  i pro vzdálenější budoucnost pro národ reálným  důkazem, potvrzujícím  politický a programový potenciál  a politickou odpovědnost ČSSD jakožto rozhodující síly naší levice a tím přesunout politické těžiště k tomuto pólu.

2.2.2. 
 Podmínky, za kterých ČSSD převzala vládní odpovědnost, nebyly zvlášť příznivé. Mohla, jak už řečeno, vytvořit jen menšinovou vládu mající k dispozici jen skrovný a deficitní rozpočet. Navíc právě v této době dozrála kritická situace řady našich největších podniků a  zejména bank, která hrozila rozvrátit stabilitu celé národní ekonomiky a vyvolat další vlnu  jejího poklesu.To vládu donutilo, v rozporu s původním záměrem, narychlo  a nemalými prostředky, uhasit tento požár krizové recidivy a usměrnit k jejímu řešení nemalou část zdrojů, se kterými  původně počítala pro naplňování svých klíčových programových cílů, zejména v oblasti školství, bytových, sociálních aj. programů.
Zpočátku naše vláda postrádala také potřebné exekutivní i  administrativní zkušenosti, jakož i personální rezervy, které se v opozičních podmínkách jen svízelně nabývají. Také její komunikaci s veřejností znemožňovala zpočátku někdy  až nenávistná kampaň takřka všech medií včetně veřejnoprávních, která se rozpoutala po jejím nástupu.
Pravicová většina parlamentu jí také zablokovala řadu klíčových norem,  zejména zákon o zavedení majetkových přiznání, bez nichž mohla jen s obtížemi zahájit akci Čisté ruce, namířenou proti minulé ekonomické kriminalitě.To nás velmi poškodilo, protože na její výsledky celá společnost netrpělivě čekala.
Dějiny však nezapomenou, že tímto krokem vlastně  česká pravice udělala  tlustou čáru za privatizačním rozkrádáním a tak právě ona  legalizovala kořist  tunelářů a navíc tím i  ve společnosti etablovala novou vrstvu mafiánských zbohatlíků, jejíž beztrestná existence podrývala základy společenské morálky a společenského konsensu. Nakonec však ani tím se jí nepodařilo zabránit tomu, aby mlýny spravedlnosti, které jsme v mnohém posílili, alespoň část viníků nepostihly.
Ukázalo se však také, že i samotná strana není natolik početná a organizačně a finančně silná,  aby mohla unést tíhu úkolů každodenní podpory autority i postupů své vlády. Nepodařilo se nám totiž včas rozšířit členskou základnu, využít zkušeností západních stran k tomu, abychom vytvořili pružný, aktivní a účinný sytém  vnitřní organizace, mediální politiky a informování veřejnosti, které by dospěly ke každému občanu a informovaly ho o problémech záměrech i zkušenostech nové fáze transformace, kterou jsme vzali na svá bedra a zajistili si jeho sílící podporu.

2.2 3.     
Přesto vše se podařilo uskutečnit podstatnou část našeho programu.
•	Obhájili jsme - a v mnohém i posílili - principy solidarity a sociálních jistot a ubránili základní sloupy sociálního  státu evropského ražení  před náporem pravice.
•	Zahájili jsme obtížný proces revitalizace klíčových podniků a stabilizace bankovního sektoru, což nám umožnilo zastavit růst nezaměstnanosti.
•	Usnadnili jsme  investiční vstup zahraničního kapitálu, který podstatně zvýšil  a rozšířil moderní výroby a usnadnili jsme vzestup vývozu a tím jsme i začali postupně zlepšovat pasivní obchodní bilanci.
•	Vypracovali jsme programy, které v rámci našich možností podpořily malé a střední podniky a zmírnili finanční krizi našeho zemědělství.
•	Zastavili jsme pokles ekonomiky, posílili stabilitu měny, redukovali inflaci a oživili kapitálový trh a vytvořili předpoklady pro obnovení růstu bytové výstavby.
•	Zreorganizovali a stabilizovali jsme vládní legislativu a začali soustavnou práci na  reformě všech podstatných zákoníků a dalších zákonů potřebných pro stabilizaci a zlepšení funkcí státní správy a soudnictví a  navíc také potřebných pro náš vstup do EU.
•	Posílili jsme práva občanů na ochranu před státní byrokracií zřízením funkce ombudsmana.
•	Prosadili jsme důraznější  a koncepčně vyhraněnou energetickou i ekologickou politiku a  udrželi stabilitu našeho zdravotnictví.
•	Posílili jsme investice do vědy a výzkumu, zahájili proces diskuse o školské reformě a celoživotním vzdělávání.
•	Položili jsme základy pro prohloubení demokracie prosazením vzniku krajských orgánů,  učinili jsme kroky k reformě veřejné správy a stabilizaci státního aparátu.
•	Překonali jsme zaostávání naší  politiky směřující  ke vstupu do EU a zařadili se opět do první řady uchazečů o přijetí.

2.2.4.	  	
  Přes tyto a další úspěchy se však ukazuje, že rozsah, složitost a obtížnost transformačního období i důsledky dosavadní falešné strategie transformace jsou   větší, než jsme mohli předvídat a než bude možné plně zvládnout v časovém rámci jednoho volebního období.
Dospěli jsme proto také k poznání, že  závěrečnou část procesu polistopadové transformace nebude možné uskutečnit, aniž by si ČSSD vypracovala dlouhodobější programový výhled, který by nám naznačil směry politické kontinuity a perspektivy i pro delší časová období. .
2.3.0.	Hlavní strategické směry našeho dlouhodobého  programového výhledu

Základní záměr naší strategie pro budoucnost spatřujeme ve třech základních směrech.

2.3.1
	Především ve zvládnutí výzev a nadějí, které přináší éra globalizace, zahájená novou érou digitálně-informační revoluce, se všemi jejími nepominutelnými civilizačními důsledky. Současně s tím však chceme působit k tomu, aby se v mírovém konsensu národů všech světadílů podařilo překonat i hrozby globalizačního vývoje. 

2.3.2
	Druhým naším strategickým cílem je stát se plnoprávnou, rozvinutou a stabilní součástí Evropské Unie. Toto naše začlenění nechápeme na rozdíl od konzervativců a ultraliberálů jen jako vstup do největšího jednotného trhu světa, který by zabezpečil naši ekonomickou stabilitu a potřebný růst, ale i jako účast na jedinečném procesu dobrovolného demokratického a mírového vytváření nadnárodního evropského společenství  nezávislých států. 
	Spolu s ostatními evropskými sociálně demokratickými a socialistickými stranami chceme působit k tomu, aby, spolu s ekonomicko-ekologickým  a vědeckým rozvojem, se postupně a soustavně  v Evropě uskutečňovala i  politika plné zaměstnanosti, byl realizován kodex sociálních práv a jistot, systémy celoživotního vzdělávání, rozvoje kvartérního sektoru a cílevědomá přistěhovalecká politika spojená s bojem proti nacionalismu a xenofobii.

2.3.3.
	V organické jednotě s oběma předchozími faktory vytyčujeme i náš třetí strategický cíl, směřující k dovršení transformačních proměn a rozvinutí nové éry solidárně humánního trvale udržitelného rozvoje naší země. Její směry a cíle podrobně rozvíjíme v následujících  kapitolách  tohoto programového dokumentu.
Chceme v něm naznačit  směry, které by vedly k:
•	další demokratizaci našeho státu rozvíjením svobody, zúčastněnosti a odpovědnosti,
•	vytvoření solidární a sociálně spravedlivé společnosti,
•	rozvoji moderní sociálně tržní a ekologicky zodpovědné kvartérní ekonomiky a společnosti
•	společnosti informací, vědy, vzdělávání a rozvinuté osobité národní kultury.

	Při plnění těchto cílů by se měly obnovit a dále rozvinout i některé  pozitivní a specifické  tradice a rysy našeho  českého národního charakteru, jejichž zdroje sahají až k dobám vzniku českého státu, reformace, osvícenství a národního obrození. Máme na mysli zejména českou pracovitost, houževnatost, schopnost řemeslné preciznosti, zvídavost a ochotu k inovacím, schopnost učit se od vyspělejších  národů, demokratismus, cit pro společenskou rovnost a poctivost, vůli k občanské zralosti  a ochotu ke kompromisu, ale i  nechuť k jakémukoliv násilí a extremismu .
V kritických okamžicích naší historie jsem dovedli prokázat jednotu, vysoké morální kvality, obětavost a solidaritu, ale i rozvážné jednání. Nikdy nám nebyl cizí smyslu pro  stabilitu rodiny, originalitu kultury a vážnosti ke škole a vzdělávání.
	Náš program směřuje k tomu, abychom tyto naše tradiční národní vlastnosti nejen oživili, ale i modernizovali jejich projevy tak, abychom byli schopni přidat do nově se  tvořícího evropanství i náš nezanedbatelný přínos.

3. Jaký svět budoucnosti chceme spoluvytvářet

Změny, kterými prochází naše země a společnost, jsou součástí dvou současně probíhajících a navzájem se ovlivňujících celosvětových procesů: informační revoluce a globalizace. Jsme svědky neustálých, nebývale rychlých a pronikavých proměn zasahujících všechny oblasti hospodářství, veřejný i soukromý sektor, politiku, kulturu, vojenství, práci, vzdělávání, zábavu, každodenní život lidí ve všech částech světa. Hnací silou tohoto historického vývoje je technická revoluce soustředěná kolem navzájem propojených informačních, komunikačních a mediálních technologií a nových produkčních odvětví, využívajících nejnovější vědecké výsledky, zejména biotechnologií, genetiky,  kvantové fyziky, bioniky a nanotechnologií. I když technické a ekonomické faktory sehrávají v tomto vývoji klíčovou úlohu, nelze jej na ně redukovat. Svět je opět v období hlubokého civilizačního přelomu, plného příslibů, ale také vážných hrozeb.
	Pro Českou republiku je životně důležité, aby ve své politice vycházela z co nejpřesnějšího poznání současných problémů a trendů světového vývoje jako nutného základu pro pravdivé zhodnocení vlastního postavení a možností. Dnes již jasně vidíme, že nelze vystačit s prostou představou návratu do Evropy , v níž bez větších problémů uplatníme svůj vlastní potenciál a přednosti. Realismus však nesmí znamenat rezignaci na vizi. Naopak, česká společnost potřebuje politickou sílu, která by jí nabídla důvěryhodný projekt vlastní osobitosti a smysluplné budoucnosti v měnícím se světě. To je úkol, který stojí před sociální demokracií.

3.1. Informační revoluce:  vize a realita

Průmyslová společnost – v té podobě, jakou znala dnešní starší generace a řada předchozích generací - se před našima očima mění na společnost, v níž hrají hlavní roli informace a znalosti. Mizí prostorové bariéry: propojené informační, komunikační a mediální technologie pokrývají celou zeměkouli a pronikají do všech koutů. Časová bariéra se stále více přibližuje k nule: informace se po sítích přenášejí téměř okamžitě, neustále se zvyšuje rychlost jejich zpracování. Vzniká globální informační infrastruktura, která zpracovává a přenáší stále větší množství dat a informací. Centra, vznikající v jejích uzlech, nabývají schopnost shromažďovat a vytvářet neobyčejný objem znalostí.
	Konvergence informačních, komunikačních a masově mediálních technologií vede ke vzniku nových podnikatelských odvětví, která budou v nejbližších desetiletích sehrávat klíčovou úlohu v ekonomice. Prototypem takové technologie je dnešní Internet. Na další rozvíjení a využití těchto technologií soustřeďují své úsilí desítky velkých nadnárodních společností a tisíce středních a malých podniků ve všech částech světa. Předpokládá se, že na budoucích technologiích tohoto typu budou více či méně založena všechna odvětví průmyslu a služeb. Již dnes např. biotechnologie a genetika přinášejí zcela nové možnosti v zemědělství a ve zdravotnictví.Lze očekávat vznik nových technologií výroby a zcela nových druhů výrobků, nové formy marketingu a obchodu, jejichž předzvěstí je dnešní elektronický obchod, nové způsoby organizace a řízení podniků (jejich možnosti naznačují dnešní snahy o bezskladové zásobování a výrobu, decentralizaci podnikatelských jednotek směrem k uživateli, využívání manažerských informačních, řídících a rozhodovacích systémů či managementu znalostí). Už dnes vidíme, jak se mění charakter práce lidí vtažených do informační revoluce (práce na dálku a ve virtuálních týmech v celosvětovém měřítku). Mimořádně významné je využívání informačních technologií k přenášení finančního kapitálu prakticky okamžitě, po celém světě.
	Rozpad prostorových i časových barier vytváření znalostí a přenosu informací i vytváření globální informační infrastruktury na jedné straně přináší nové možnosti rozvoje přirozených informačně-komunikačních i sociálně-kulturních mikroregionů i přirozených spádových regionů, a tím i nové možnosti rozvoje demokracie, decentralizace rozhodování, racionalizace státní správy a rozvoje samosprávy, demokratické kontroly moci, rozvoje občanské společnosti a zapojení občanů do správy a kontroly věcí veřejných.
	Na druhé straně koncentrace informačních technologií dává těm, kdo jimi disponují, obrovskou moc, která může být a také už je zneužívána k mnohem sofistikovanějším a rafinovanějším způsobům ovládání lidí i společnosti. Zásadně novým kulturním fenoménem, který nabízí řadu přitažlivých technologických a ekonomických možností, ale který je také nutno chápat jako kulturní a politickou hrozbu, je možnost vytváření nepřijatelné podoby virtuálního světa. Nové technologie na jedné straně posilují možnost, že se člověk stane aktivním producentem zboží, informací i zábavy, na druhé straně však vytváří nebezpečí, že bude pouze pasivním a snadno ovladatelným konzumentem informací. V dějinách lidstva nejde o naprostou novinku; lze vidět určité paralely se vznikem písma a vynálezem knihtisku. Novinkou není ani hrozba zneužití těchto technologií - masovou manipulaci myšlení lidí. 
 	Zdá se být nesporné, že rozšiřování virtuálního světa bude mít obrovské kulturní a politické dopady a stane se důležitým aspektem již zmiňovaných civilizačních změn. V informační společnosti si člověk bude znovu hledat své místo; bude třeba vytvořit novou dimenzi humanity - urbanismus světové “globální vesnice“.
	V nejvyspělejších zemích předcházela informační revoluci v minulých desetiletích první fáze přechodu od průmyslové k po-průmyslové (postindustriální) společnosti, tzv. terciární společnost (kde tzv. terciární sektor, tj. odvětví služeb, se na pracovní síle podílí již více než 70%). Nyní stojí tyto společnosti na prahu druhé fáze přechodu: informační revoluce je spojena se vznikem tzv. kvartérní společnosti, pro jejíž ekonomiku budou charakteristické zejména služby související s potřebami intelektuálního a fyzického rozvoje člověka - informatiky, vědy, vzdělávání, sociální a zdravotní péče: 
	 Rozvoj těchto služeb jde ve světě dvěma cestami. Neoliberální cesta čistého trhu, prosazovaná zejména v USA, směřuje k potržnění i těchto služeb. Sociálně tržní Evropa je naopak rozvíjí převážně na principu solidarity. Dokud pokračuje i růst potřeby nekvalifikované práce a pokud není nahrazována technickým pokrokem zejména v některých terciárních službách jednoduchého typu, neoliberální cesta zde kratší pracovní úvazky přeměňuje na nejhůře placenou a nejhůře sociálně a zdravotně pojištěnou práci.  Neoliberální cesta přitom prohlubuje polarizaci úrovně života mezi bohatými a chudými až na samu mez - nejen v jeho kvalitě, ale i v rostoucí míře i v jeho samotné možnosti - v příležitosti k jeho prodlužování. Sociálně-tržní cesta se snaží tyto rozdíly udržet v únosných mezích.
 V soutěži o vytváření hlavního předpokladu kvartérní společnosti – vyšší produktivity – přitom čistě tržní ekonomika USA ztrácí prvenství ve prospěch vyspělého jádra sociálně tržní Evropské unie. EU se přitom snaží zachytit nový vývoj technické a informační revoluce - označovaný v USA za novou ekonomickou éru, za “novou ekonomiku” - zejména zvýšenou podporou výzkumu a uplatněním těchto nových technologií a rozvojem vzdělávání.
	Důležitým specifickým rysem České republiky a dalších transformujících se zemí střední a východní Evropy je, že se v nich obě fáze tohoto vývoje – přechodu k terciární a poté ke kvartérní společnosti – slévají vjedno.  Proto  nemůže politika České republiky  pouze napodobovat  politiku vyspělých zemí, ale musí ke společnému cíli  hledat specifické  přístupy. Pro  současný a budoucí  vývoj České republiky a dalších transformujících se zemí střední a východní Evropy má velký význam, že se začleňují do sociálně tržního modelu Evropské unie.  Členství České republiky v Evropské unii  je otázkou blízké budoucnosti. To umožňuje vytvořit prostředí slučitelné s prostředím ve státech Evropské unie, využít pomoci Evropské unie a  začlenit se do  evropského  ekonomicko-politického komplexu, který  může významně ovlivňovat  globalizační procesy v současném světě.

3.2. Globalizace: přísliby i hrozby

	Druhou podstatnou stránkou nynějšího vývoje je globalizace tvorby,  šíření  a využití informací, obchodu - zejména elektronického - a pohybů kapitálu a tím v konečném výsledku celé ekonomiky. Globalizace přitom probíhá nerovnoměrně. Již dnes je realitou globalizace finančního trhu. Trh zboží je však převážně regionální (zhruba 80% zahraničního obchodu zemí EU připadá na vnitřní evropský trh, podobně je tomu v USA) a trh práce je převážně národní, migrace - kromě migrace “mozků” a práce “mozků” na dálku - je omezována. 
	Globalizace přináší nové, dříve netušené možnosti. Ještě nikdy dříve nedisponoval svět tolika vědomostmi takovým bohatstvím kapitálu  a nebyl tak výkonný. Globální trhy otvírají prostor pro odbyt a expanzi těchto ohromných zdrojů. Globalizace ukazuje na možnosti, jimiž disponuje tržní ekonomika. 
	Globalizace se neomezuje pouze na ekonomickou sféru, i když  se zde  projevuje nejvýrazněji. Přesahuje hranice vyspělých států, vtahuje do procesu změn všechny oblasti současného světa a všechny sféry společenského života a ve svých  konečných důsledcích i každého jednotlivce. K propojování světa přitom dochází především působením ekonomických sil a rozvojem vědy a techniky, šířením a  vzájemným pronikáním kultur. 
	Globalizace nepřináší však jen naděje, ale také  - a zatím především - vážné hrozby. Její hnací silou je několik stovek největších nadnárodních korporací. Zhruba dvě třetiny světového obchodu ovládají nadnárodní společnosti, jejichž roční obrat je v některých případech větší než hrubý domácí produkt státu střední velikosti. Tyto nadnárodní korporace mění charakter kapitálu i charakter světového trhu, přeměňují jej na svůj vnitropodnikový trh, vytlačují volnou soutěž a posilují monopolní tendence. Nejsou přitom zcela nenárodní; obvykle si vytvářejí úzké vazby spolupráce s domovským státem nebo s hostitelskými státy. Snaží se své zájmy prosazovat vůči jednotlivým státům i nadnárodním, mezivládním i celosvětovým organizacím. 
	Globalizace v dosavadním liberálním pojetí vyvolává extrémní nerovnost a stále rozsáhlejší přesuny bohatství ve prospěch kapitálu: přináší velký růst bohatství menšiny na úkor chudnoucí většiny, dlouhodobou nezaměstnanost a vznik nových forem moci spojený s novými tíživými druhy závislosti. Zostřují se jak rozpory mezi zvýhodňovanými a znevýhodňovanými skupinami uvnitř jednotlivých států a národních společností, tak rozpory mezi bohatými a chudými státy a společnostmi. Prudký růst produktivity práce je ve většině vyspělých zemí provázen hromadnou nezaměstnaností a nadnárodní finanční kapitál se i zde snaží odbourávat sociální práva a útočit na zákoník práce. 
	Příliv zahraničního kapitálu z vyspělých do méně vyspělých zemí - působí-li v souladu s jejich zájmy - může rozšířit zdroje investování i znalosti a zkušenosti a tím urychlit jejich technický a ekonomický rozvoj. V soutěži o přísun zahraničního kapitálu se však málo a středně vyvinuté země podbízejí příslibem nízkých daní, mezd a sociálních výdajů. Navíc nadnárodní společnosti mohou - prostřednictvím svých vnitropodnikových “celosvětových” cen - repatriovat nejen zisk, ale i daně či jiné nákladové položky. Zahraniční investoři tak vedle nákladů na mzdy (které jsou ve srovnání s vyspělými  zeměmi nízké) mohou nést jen malou část nákladů, spojených s investováním, protože ty kryjí hostitelské státy přerozdělováním v rámci vlastních rozpočtů. To má za následek jednak rostoucí obtíže technické, vzdělávací a bezpečnostní infrastruktury hostitelských zemí, jednak oslabování poptávkové stránky jejich ekonomiky. Z globálního hlediska má celý tento vývoj jednostranný, asymetrický výsledek. Méně vyvinuté země tak mohou nalézt východisko pouze tehdy, bude-li opuštěna politika plošné, symetrické liberální deregulace, vytvářející asymetrický trh nerovných zejména na finančních světových trzích. 
Čím je společnost celkově chudší, tím relativně menší jsou její zvýhodněné vrstvy, které pak musí často udržovat svoji pozici násilím. V mezinárodním měřítku pak nejsilnější zvýhodněné země mají tendenci přerozdělováním sfér vlivu dále posilovat své geopolitické pozice na úkor jiných. Neoliberálně pojatá globalizace   tak vede k ohrožení demokracie uvnitř společností, v mezinárodní rovině pak ke zvyšování napětí a rizika konfliktů. 
	Vedení nadnárodních korporací se vymaňuje  ze závislosti na území, na němž působí. Investoři se okamžitě stahují ze zemí, které považují za nevýhodné  a ponechávají místním vládám a lidem starost o řešení následků. Prudce rostou krátkodobé kapitálové operace spekulační povahy, které ztratily jakoukoli souvislost s obchodem zbožím nebo službami. Tyto krátkodobé, zejména měnové transakce, dnes tvoří naprostou většinu světových kapitálových toků - na jeden dolar reálné směny připadá dnes 40 dolarů finančních transakcí -  a jsou silným faktorem nestability a nejistoty, pro který se dnes často hovoří o “kasínovém kapitalismu”. Tyto transakce skýtají příležitost k ziskům mimořádně přesahujícím rentabilitu jakýchkoliv investic do výroby.  V důsledku toho dochází k nebezpečným hospodářským otřesům s velkou ničivou silou. Jen asijská finanční krize mezi lety 1998 - 2000 odňala světové ekonomice dle odhadu dva biliony dolarů. Tyto krize zároveň znamenají brutální sociální regres, který často znehodnocuje celá desetiletí pokroku celých kontinentů. 
   	Radikálně novou skutečností je, že  finanční globalizace převládá nad všemi formami aktivit a současně to, že nadnárodní propojování ekonomik  už nevede k integraci politické, jako tomu bylo v 19. století. Naopak, nadnárodní finanční kapitál, rozhodující síla ekonomické globalizace, se vymanil z pout ekonomických, sociálních a právních norem, na nichž demokratické politické společnosti zakládají svou existenci. Ekonomika se globalizovala, zatímco politika zůstává v národním rámci. Jsou tak ohroženy podmínky, na nichž až dosud spočívala evropská sociální demokracie. Ta se zrodila v národním rámci, utkala se s národním kapitálem a v národním boji za sociální práva vybudovala svou autoritu i svůj vliv. Prosazovala  své ideje a uskutečňovala reformy v zákonném rámci podřízeném verdiktu občanů. Takový pořádek je nyní napadán vládou nadnárodního finančního kapitálu naší epochy. 
	Polarizační účinky globalizace stupňují již existující globální problémy a zrychlují proces jejich vyostřování, namísto aby je tlumily. K těmto již existujícím problémům patří nezvládnutá populační exploze v zemích Jihu a naopak stárnutí a počínající vymírání obyvatelstva ve vyspělých zemích. Patří sem také narůstání velkoměst zejména v rozvojových zemích, tzv. slumová urbanizace, která způsobuje sociální destrukci. Dále se zrychlují procesy ničící biosféru, jako je znečisťování moří, ničení tropických pralesů a biofondu planety, skleníkový efekt, sílící nedostatek pitné vody, zrychlené čerpání neobnovitelných zdrojů a krize odpadového hospodářství. Zpomaluje se tempo, ba někdy zcela obrací směr emancipace nejchudších národů, zejména jejich žen a nastupujících generací. Důsledkem je sílení nacionalistických a  fundamentalistických ideologií a hnutí. Zesilují migrační tlaky, terorismus, organizovaný zločin, užívání drog, epidemicky se šíří nové nemoci jako je AIDS.
	Neoliberální přístup ve svých důsledcích dává volný prostor k růstu bohatství menšiny na úkor chudnoucí většiny jak v národním, tak mezinárodním měřítku. Vede ve svých důsledcích k ohrožení demokracie v jednotlivých státech a v mezinárodním společenství k růstu napětí mezi bohatým Severem a chudým Jihem. Žene svět ke krizím a globálnímu ekologickému ohrožení. Středně vyspělé země pak vede do rozvojového světa. Bude-li globalizace pokračovat dosavadním směrem, povede ke katastrofě.
	Jak konstatovala Socialistická internacionála, “je velkým paradoxem tohoto historického období, že lidstvo nemělo nikdy předtím tolik možností v boji s odvěkými problémy jako je nerovnost, hlad, nemoci, nebo nedostatek vzdělání. Tyto možnosti se však v současnosti využívají nikoli k překonání existujících rozdílů, ale k jejich dalšímu prohlubování”.  
 
3.3. Naše odpověď:  posílení demokracie, smíšené působení trhu a státu, a mezinárodní spolupráce a regulace. 
 	Globalizace staví před všechny politické síly naléhavou otázku, jaký postoj k ní zaujmout a jak na ní reagovat. 
Liberální a konzervativní představa o postupující globalizaci spoléhá především na působení trhu. Pasivně přijímá proces globalizace ve vší jeho rozpornosti. Nenabízí pozitivní vizi budoucnosti. Jinak tomu ani nemůže být, neboť trh žádnou vizi nemá. Trh se nepostará o plnou zaměstnanost ani nehledá cesty k snížení vysoké míry nezaměstnanosti, nepostará se o dokonalé životní prostředí nebo sociální spravedlnost. Trh nevyřeší problémy, plynoucí z ekonomické nerovnosti mezi Severem a Jihem. Trh sice prokázal a nadále prokazuje svůj význam, je však pouze nástrojem, a nikoliv samoúčelným cílem.
 	Globalizace je proces, který nelze zastavit. Je však možno jej usměrňovat a kontrolovat. Sociální demokracie proto musí využít možnosti, které globalizace poskytuje, a zároveň účinně vystupovat proti hrozbám, které ji provázejí. 
	Sociální demokracie odmítá svět, v němž se za pokrok považuje nekontrolovaná vláda trhu. Varuje před živelným vývojem globalizace. Klade důraz na posílení mezinárodní spolupráce, vyslovuje se pro kontrolu a regulování globalizačních procesů. Smíšené působení trhu i státu a nadstátní regulace je ve společném zájmu všech zemí světa, protože jedině tak lze odvrátit hrozbu katastrofického vývoje. 
Je nad síly jednotlivých států čelit negativním důsledkům globalizace. Naléhavým požadavkem je hledat cesty k jejich  omezení na základě soustředěného, dlouhodobého a programově zaměřeného mezinárodního úsilí a rozvinuté mezinárodní spolupráce. Sociálně demokratické hnutí má předpoklady, aby se stalo hlavní politickou silou, která zformuluje politiku k účinnému usměrnění globalizačních procesů v 21. století. 
Liberalismus přinesl pouze některé svobody. Sociální demokraté musí osvobodit svobodu od zastánců neúplné svobody.
Vize sociální demokracie 21.století musí nabídnout nejen ekonomickou, ale též demokratickou a sociální  vizi  světa, do něhož vstupujeme.  Vychází z poznání, že existuje spojitost mezi prosperitou jednotlivých zemí a mezi obecnou úrovní demokracie a lidských práv, zdravím a vzděláním lidu.
	Proti dominujícímu liberálnímu nepořádku musí proto  sociální demokraté formulovat a uskutečnit politický, ekonomický, sociální a ekologický veřejný řád. 

3.3.1. Posílení demokracie rozvíjením humanistického rozměru a demokratického charakteru informační revoluce 

	Sociální demokracie vychází z toho, že  demokracie je jediným přijatelným rámcem pro jakoukoliv trvale udržitelnou změnu. Žádný pokrok a žádný trvale udržitelný  rozvoj nelze udržet tam, kde neexistuje demokracie. Demokracie znamená právo občana mít vliv na utváření politiky, na její  změnu a právo  rozhodovat o střídání moci. Demokracie též znamená právo zvolit strany, které budou prosazovat politiku ekonomického rozvoje, prospívající všem sociálním skupinám a rozvíjet systém, který nebude ohrožen sociální nerovností a korupcí.

	Sociální demokracie bude prosazovat i využití výsledků informační revoluce k prohloubení demokracie. Sociální demokracie považuje za svůj prvořadý úkol důsledné uplatňování závěrů Lisabonské konference EU a iniciativy e-Europe, jako prvních výzev k vytváření a humanizaci procesů informační demokracie. Rozvíjení nové gramotnosti, digitální gramotnosti, procesů analýzy a syntézy informací jako moderních nástrojů nového světa globální spolupráce se stává nezbytností. Umožnění rovného přístupu k informačním zdrojům, nepřipuštění informační segregace, aby informace se nestala manipulačním nástrojem elit. Široké uplatnění informačních technologií ve školství, celoživotním vzdělávání nechť je obranou proti těmto hrozbám. Omezování přístupu k informacím je naopak omezením demokracie, omezením práva na vzdělání a omezením svobodného rozvoje každého občana.
	Sociální demokracie bude usilovat o odstraňování  prostorových a ekonomických bariér vzdělání a využívání informací: propojené informační, komunikační a mediální technologie musí pokrývat celou zeměkouli a pronikat do všech koutů.
	Urbanizmus přitom může respektovat decentralizaci osídlení a systémů jako zvýšení odolnosti celého organizmu. To umožní znovu dosídlit vesnice, stírat rozdíly mezi  městem  a venkovem, vytvořit přirozené informačně-komunikační, ale i kulturní a sociální mikroregiony.
	Využitím synergických efektů konvergence informačních, komunikačních a masových multimediálních technologií bude sociální demokracie usilovat i o posílení samosprávných institucí a prvků ve společnosti. Solidární společnost musí mít základ v demokracii všedního dne, v systematickém tlaku  na demokratickou kontrolu moci. Ta je základem moderního socializačního procesu. Informační a komunikační technologie nám k tomu dávají vynikající a levný nástroj. Sociální demokracie podporuje a prosazuje tyto procesy, vytvářející prostor pro občanskou společnost. Usiluje o co nejširší zapojení občanů do správy a kontroly věcí veřejných. Občan má právo spolurozhodovat. Občan má právo na emancipaci.

	Státní a veřejná správa  by se měly stát nikoliv centralistickým nástrojem moci, ale tlumočníkem názorů a centrem širšího poznání vůle občanů. Jejich úloha se bude prudce měnit, tak, jak bude nabývat na významu prolnutí technologií řízení s komunikačně informačními technologiemi. První etapou bude decentralizace státní správy a vznik přirozených spádových regionů.   Sociální demokracie  bude  podporovat rozšíření pravomocí  samosprávných  orgánů,  aby a s daleko větší mírou znalostí konkrétního prostředí převzaly řadu povinností státu. Bude   uplatňovat právo občana   na informace   při využití  moderních informačních technologií.  Základní zásadou by přitom mělo být:  co je jednou státem zaplaceno, je pro využití občana zdarma. Jen tak může dojít k prolnutí občanské společnosti a veřejné správy a ztotožnění občana s "jeho" státem, obcí, regionem.  

	Sociální demokracie využije plošného šíření informačních technologií k novým možnostem rozvoje demokracie ve společnosti a k racionalizaci veřejné správy.

3.3.2. Globalizace a solidarita

	Vize sociální demokracie je vytvářet civilizovaný svět založený na právu a solidaritě. Sociální demokraté musí být mluvčími společenské inovace a mluvčími mlčící většiny.

	V nových podmínkách vystupují do popředí myšlenky sociální solidarity a spravedlnosti.  Ve světě s desítkami miliónů nezaměstnaných a stovkami miliónů hladovějících a z toho dvaceti miliony  i hladem umírajících,  je přímo posláním sociálně demokratických  stran hledat a prosazovat cesty jeho řešení. Živelný průběh globalizace s jejími doprovodnými negativními jevy ohrožuje samotnou globalizaci.   Řada zodpovědných politiků a vědců se proto shoduje v tom, že pokud do procesů globalizace nebudou začleněny principy solidarity a sociální spravedlnosti, neposune globalizační vývoj svět dopředu, ale povede naopak k oslabení, ne-li ke zhroucení společenských struktur. 

	Sociální demokracie vychází z toho, že globalizace může posunout svět k nebývalému pokroku a prosperitě.  Ekonomicky a sociálně přínosná však může být jedině v případě, že národní státy, jejich integrace i občanské společnosti budou mít dostatek odpovědnosti, energie a schopností, aby čelily zřetelnému deficitu chápání sociálních potřeb společnosti i zřetelnému deficitu demokracie, spojeného mj. s přenášením rozhodovacích procesů z národních na anonymní nadnárodní úrovně v tom i s ústupem od politického rozhodování veřejné moci k bezbřehému rozhodování tržních subjektů - především multinacionálních korporací. Zvláště obtížné bude zlomit dominaci zisku, jeho chápání jako rozhodujícího kritéria rozhodování  o otázkách, přesahujících čistě ekonomický rámec. Vyhlídka na zisk má nezastupitelný   motivační význam, nesmí se však vymknout kontrole.  Proto kontrola ekonomiky veřejnou mocí je podmínkou rozvoje pozitivních stránek globalizačního procesu. 

	Přitom pro méně vyspělé země, v tom i pro středně vyspělé země střední a východní Evropy, jakou je i   Česká republika, je patrně nejdůležitějším obecným požadavkem, aby proces liberalizace zahraničního obchodu zbožím a službami byl rozvíjen postupně a asymetricky – přiměřeně vyspělosti a konkurenceschopnosti jednotlivých zúčastněných zemí. Musí být současně doprovázen domácí politikou zaměřenou na zvyšování vlastní konkurenční způsobilosti. 
	
	Vytvoření  účinných nástrojů pro  regulaci    globalizace, zejména regulaci  globálních kapitálových toků  a nadnárodních korporací, je  stále naléhavější potřebou a stává naléhavým politickým úkolem  současné doby.  Regulační mechanismy  mohou vznikat na dvou úrovních - na úrovni  regionální a  na úrovni celosvětové  v podmínkách rovnováhy vznikajícího multipolárního světa.  

Výzvám globalizace bezprostředně čelí regionální integrační a “kontinentální” organizace  jako   Evropská unie,  ASEAN a MERCOSUR, ale obdobně i Čína, Rusko, Indie a j.. Přispívají k souběžnému procesu regionalizace a vytváření multipolárního světa.  Nejdále   dospěla  v tomto směru  Evropská unie, která   vypracovala  programy směřující k využití   pozitivních  přínosů  globalizace a  angažuje se  při hledání  účinných  odpovědí  na globalizační výzvy  v mezinárodním měřítku.

	Otázkami globalizace  se  již zabývají  i významné celosvětové a další   mezinárodní mezivládní organizace  jako je Organizace spojených národů, Mezinárodní obchodní organizace,  Mezinárodní měnový fond, Světová banka, Organizace pro  mezinárodní spolupráci a rozvoj. Účinnou  politiku   však  zatím  nevypracovaly.  ČSSD bude využívat  všech  prostředků, které má k dispozici, aby   mezinárodní   mezivládní organizace   co nejdříve přijaly  opatření    k regulování  negativních  stránek  globalizačních procesů.   Tyto organizace  bude třeba nejen posilovat, ale též  transformovat  do  podoby, umožňující spoluvytvářet  a garantovat  nový světový politický, ekonomický, sociální a ekologický veřejný řád - založený na principech demokracie, práva, solidarity , sociální spravedlnosti - a vyvažovat zájmy jednotlivých regionů. K tomu by měly vytvářet i účinné instituce (např. Radu ekonomické bezpečnosti OSN).
 
Pokud jde o nejbližší konkrétní kroky, navrhujeme:
•	Zavedení Tobinovy daně, zatěžující měnově-spekulační transakce, právě tak jako poplatky za  nadměrné odčerpávání kyslíku,znečišťování moří i světového ovzduší, a nadměrného užití neobnovitelných zdrojů ,zejména pokud k němu dochází ve vyspělých zemích Severu.
•	Blokaci a likvidaci tzv. daňových rájů,  přísnou evidenci a vysoké globální zdanění veškerého obchodu se zbraněmi a soustavné snižování vojenských rozpočtů  při současném boji proti mezinárodnímu zločinu a terorismu.
•	Programy oddlužení a postupnou demilitarizaci  chudých zemí třetího světa a širší a nediskriminovaný přístup jejich zboží na světové trhy.
•	Zvýšení role Mezinárodní organizace práce, která by vedla svět k mezinárodnímu veřejnému sociálnímu řádu, který by zabezpečil postupný přechod ke kvartérní společnosti a plné zaměstnanosti na všech kontinentech.
. 
	V posledním období  se zvyšuje   počet  kritiků a odpůrců “divoké” neregulované globalizace“. Vznikají  národní i mezinárodní  protiglobalizační  hnutí a  organizace. Mnohé z nich  přicházejí  s náměty,  které zasluhují  pozornosti a pečlivého posouzení.  Je v zájmu  sociální demokracie  udržovat  s těmito  hnutími  kontakt  a vést  s nimi  věcný dialog o  formách a metodách  jak  čelit negativním  stránkám globalizace.  

Globalizace  představuje  závažnou výzvu,  s níž se  budeme v nadcházejícím období   trvale konfrontováni. Při plnění těchto cílů chceme co nejúžeji spolupracovat se stranami Socialistické internacionály i se sjednocenou Evropskou sociálně demokratickou stranou a  zúčastnit se  jak vypracování jejich globálních strategií tak i jejich naplňování. Vytvářejme společnost, ve které budeme chtít žít - společnost globální odpovědnosti, společnost globálního poznání, společnost globálního respektu a porozumění - společnost občanskou, která by vedla k stále se zvyšující humanizaci života každého člověka, ke zlepšení kvality jeho každodenního života. Společnost s vysokou úrovní morálky   a odpovědnosti. 

4. Jakou Evropu chceme a jak v ní budeme užiteční.

Globalizační procesy zasahují  dnes všechny země  a  ovlivňují jejich vývoj.  ČSSD  si uvědomuje  závažnost těchto procesů a  jejich rozporný charakter. Považuje za naléhavé ve své politice  na ně  reagovat. Je si vědoma toho, že globalizace znamená  průlom do českého provincialismu a vyvolává závažné  společenské  změny.  Současně si uvědomuje, že bez zapojení do globalizačních procesů nelze modernizovat českou společnost, její ekonomiku, politiku a kulturu. 

4.1.  Bezpečná Evropa a svět bez  válek

Dlouhodobým cílem ČSSD je budovat Evropu a svět bez válek s minimem zbraní nezbytných pro zajištění vnitřní bezpečnosti, bez zbraní hromadného ničení, a zvláště bez zbraní jaderných.  Přes pokles pravděpodobnosti celoevropského či celosvětového konfliktu patří úsilí o minimalizaci bezpečnostních hrozeb a rizik, jako jsou etnické, náboženské konflikty, terorismus, šíření zbraní hromadného ničení či organizovaný zločin, k nejdůležitějším úkolům mezinárodního společenství.

Zahraniční politika ČSSD vychází z axiomu jednoty a nedělitelnosti bezpečnosti a univerzální platnosti základních lidských práv a svobod. Bezpečnost ČR vidí ve vazbě na globální bezpečnostní situaci a je připravena se ve spolupráci s mezinárodním společenstvím aktivně podílet na řešení problémů a krizových situací, včetně podílu na jejich předcházení a prevenci. ČSSD se staví za řešení vzniklých krizí především mírovými prostředky,avšak v nezbytných případech,  v souladu s ústavním pořádkem ČR  a převzatými závazky, podpoří i použití síly v nezbytně nutné míře. Stejně tak je připravena podpořit všechny nezbytné prostředky, včetně vojenských, v zájmu obrany životních zájmů ČR..

Dlouhodobou strategií ČSSD je upevňování postavení ČR v rámci mezinárodního společenství. Plné zapojení EU a tím i ČR do nejvýznamnějších bezpečnostních a integračních struktur v euroatlantickém prostoru, které jsou založeny na spolupráci zemí, hlásících se k hodnotám demokracie, právního řádu a dodržování lidských práv, povede nejen k  posílení bezpečnostního postavení ČR , ale i  středoevropského prostoru.

ČSSD je pro zachování transatlantické vazby jako osvědčeného stabilizujícího prvku mezinárodních vztahů a jako jednoho  ze základních pilířů evropské bezpečnosti.  Staví se za to, aby se  Česká republika  podílela na činnosti Severoatlantické aliance, a zasazovala se o její rozšíření o státy, sdílející stejné hodnoty a splňující předpoklady pro vstup. V zachování rozšiřovacího procesu Severoatlantické aliance  vidí záruky posilování pásma bezpečnosti a stability v Evropě. Rozvoj autonomní evropské  vojenské kapacity určené  ke zvládání krizí povede k posílení a změně kvality  transatlantické vazby.

V celosvětovém měřítku považuje  za nezbytné posilovat roli OSN, která by měla převzít významný podíl odpovědnosti za řešení globálních problémů. Její Rada bezpečnosti se zastoupením hlavních regionálních mocností by měla být vrcholným orgánem světového systému kolektivní bezpečnosti. Mezinárodní ekonomické organizace by měly koordinovat své úsilí o zajištění udržitelného ekonomického rozvoje a o ochranu životního prostředí.

Současný systém a síť mezinárodních organizací a struktur bude nutné v nadcházejícím období  zjednodušit, odstranit duplicity v jejich činnosti a zvýšit jejich efektivitu a hospodárnost. Ve všech organizacích bude nutno věnovat pozornost probíhajícím globalizačním procesům a hledání účinných nástrojů ke kontrole a předcházení jejich negativních důsledků. 

 4.2. Česká republika v Evropě

Tváří v tvář zrychlujícím se globalizačním procesům vidí ČSSD budoucnost České republiky v rámci Evropské unie. Evropská unie  prokázala, že  po druhé světové válce nalezla formy a metody, které úspěšně  nahrazují odvěké politické soupeření evropských států mírovou spoluprací, vytvořila prostor pro ekonomický rozvoj a zároveň vytvořila evropskou formu zapojení  do světového globalizačního procesu.   Dosáhla významného pokroku v úsilí o  sjednocený, demokratický, sociálně spravedlivý, prosperující a mírový kontinent svobodných občanů a spolupracujících regionů.  Současná podoba Evropská unie, a zvláště její sociální a ekologická dimenze je výsledkem dlouholetého úsilí a aktivního přínosu  socialistických a sociálně demokratických stran. Evropská unie dosáhla vysokého stupně integrace.  V jejím rámci  byl vytvořen fungující  jednotný vnitřní trh s 375 milióny obyvatel, v  roce  1999 byla vytvořena  evropská  měnová unie se společnou měnou euro.  Evropská unie zároveň   zahájila jednání o rozšíření se státy střední a východní Evropy, jejichž ukončení definitivně překoná dědictví studené války a dělení Evropy na východní a západní polovinu. 

Evropská unie se odpovědně připravuje na výzvy, které před Evropu staví nadcházející 21. století. Za aktivní účasti sociálně demokratických stran, které se účastní vlád ve většině států Evropské unie, vyhlásila náročný program pro příští desetiletí, který má odpovědět na výzvy, které přináší globalizace. Usiluje o  urychlené   budování společnosti založené na znalostech, zrychlení  inovací, zvýšení  investic do lidí a o ekonomickou reformu a modernizaci  sociálního  a školského  systému. 

ČSSD oceňuje tento přínos a bude k němu při formulování své politiky přihlížet.  

ČSSD se vyslovuje pro co nejrychlejší  zakončení jednání o přistoupení České republiky  k Evropské unii. Vstupem do Evropské unie získá ČR   neomezený přístup k největšímu  trhu na světě a bude se podílet na určování politiky tohoto seskupení.  
ČSSD  považuje za  velmi důležité,  že byla zahájena debata o  budoucím rozvoji Evropské unie. Je   rozhodnuta  se  této debaty aktivně účastnit a přispět  formulování  vize Evropy  pro 21.století.

ČSSD  vychází z toho, že  debata o budoucnosti Evropské unie přispěje k posílení  všech pozitivních   prvků v jejím  dosavadním vývoji,  zejména  k tomu, aby  sjednocující se Evropa hrála v globalizujícím se světě  roli  odpovídající její  ekonomické síle. Za otázku, která vyžaduje   trvalou pozornost v rozšiřující se Unii, považuje   hledání a nacházení nejvhodnějšího fungujícího modelu vztahů mezi  státy  velké, střední a malé velikosti při využití   aktivní role  evropských orgánů a institucí. 
ČSSD  vítá  rozhodnutí mezivládní  konference  členských států Evropské  unie v Nice v prosinci 2000 zahájit hlubší a širší debatu o budoucím vývoji Evropské unie, jakož i  rozhodnutí  svolat  v roce  2004 konferenci  členských států, která se bude  zabývat   delimitací kompetencí  mezi Evropskou  unií a členskými státy, statutem Charty základních práv Evropské unie, zjednodušením  základních smluv Evropských společenství a Evropské  unie a  rolí  národních parlamentů v evropské architektuře. 

ČSSD  vítá  rozhodnutí,  aby se  této konference  účastnily státy, které dokončí přístupová jednání s Unií, jako  rovnoprávní partneři,  a  kandidátské státy, které jednání ještě  nedokončí, jako pozorovatelé. Přispěje to  k posílení   evropské jednoty   a k odpovědnosti  všech zúčastněných  za společnou evropskou  budoucnost. Vyjadřuje naději, že Česká republika  se konference zúčastní jako  členský stát Evropské unie.

ČSSD bude prosazovat   prohlubování ekonomické a politické integrace v Evropě při postupném posilování federativních prvků v jejím vývoji, a rozšiřování Evropské unie tak, aby zahrnovala celý evropský kontinent při respektování národní a kulturní identity jednotlivých států, národů i regionů.

ČSSD spojuje s rozvojem Evropské unie perspektivu Evropy  jako kontinentu míru, bezpečnosti, demokracie a prosperity, který bude svůj vliv uplatňovat ve světě 21.století.  Staví se za rozšiřování Evropské unie o další státy, které budou splňovat kritéria pro vstup. 

Budoucí integrovaná Evropa musí mít dostatek ekonomických, politických i vojenských nástrojů k prosazování svých zájmů a hodnot v multipolárním světě a musí být schopna čelit rizikům a výzvám příštích let. 

ČSSD  podporuje rozvoj evropské bezpečnostní a obranné dimenze Evropské unie jako nástroje, který zvýší připravenost Evropy nést odpovědnost při řešení krizí v oblastech jejího zájmu.  Považuje  evropskou bezpečnostní a obrannou politiku za důležitý a doplňující nástroj společné zahraniční a bezpečnostní politiky Evropské unie. Před vstupem České republiky do Evropské unie se ČSSD bude zasazovat o co nejužší zapojení České republiky do tohoto procesu.  Staví se za to, aby se Česká republika  jako budoucí členský stát Evropské unie se podílela  na vytváření  evropské zahraniční, bezpečnostní a  obranné politiky přiměřeně svým možnostem a v souladu s českými životními zájmy.  
 
Jako významného  partnera při vytváření stability v Evropě vidí v  demokratickém a prosperujícím Rusku a  demokratické a prosperující Ukrajině a současně si uvědomuje význam a důležitost rozvoje všestranných styků se zeměmi Středomoří v tomto procesu.

5. Demokratizace  státu, svoboda, zúčastněnost a odpovědnost

 5.1. Demokracii považujeme za řád svobody, 
v němž jedinci a kolektivy svobodně utvářejí - v rámci zákonů - svůj osud. Demokratická moc, obnovovaná po pádu diktátorského a byrokratického režimu reálného socialismu, musí být legitimována souhlasem občanů a jim také ústavně odpovědná. Občanská (politická) práva, jež tento vztah upravují, uznává ČSSD za práva základní, nezadatelná a universální. Rovnost občanského statutu  ruší  politický význam jakýchkoli  kvalitativních odlišností (rodu, pohlaví, národnosti, rasy, vyznání, sociálního postavení atd.), ale má-li být efektivní v mocenských politických vztazích, nemůže být redukována na formální rovnost před zákonem. Mírnění nerovnosti či posilování rovnosti zároveň s překonáváním jakékoli diskriminace v politické oblasti chápe ČSSD jako svůj permanentní úkol, neboť na tom závisí uplatnění zásady, že všeobecnosti práv má odpovídat všeobecnost občanské odpovědnosti.
 Demokracie  je založena na principu většiny, ale ten nesmí být v zájmu svobody absolutizován. ČSSD odmítá jak nekontrolovatelnou moc menšiny, tak všemocnost většiny. Proto přikládá  kardinální význam pojetí lidských práv v ústavě a v listině základních práv a svobod jako nezadatelných,  nepromlčitelných, nezcizitelných a nezrušitelných. Tím jsou vyňata z legislativní kompetence státu i lidu jako ústavního zdroje veškeré státní moci. Individuální a menšinová práva a svobody jsou tak ústavně zabezpečeny před libovůlí  veřejnoprávních i soukromoprávních autorit. Rovnost lidí v důstojnosti, svobodě a právech předpokládá svobodu od politického a sociálního útisku, od ponižující a diskriminující závislosti na státní či soukromé moci, od vykořisťování, nouze, nejistoty a strachu z budoucnosti, od nevědomosti a manipulačního zmatení. Tento trend k humanizaci společenských vztahů a k svobodné tvorbě individuální identity odpovídá dějinnému emancipačnímu poslání ČSSD. A nejen to, neboť struktura lidských práv (zahrnuje liberální demokratická a sociální práva i základní právní principy, jež jsou podmínkou spravedlivého procesu) a jejich obecná závaznost umožňuje podle  přesvědčení ČSSD deantagonizaci společenských vztahů, jež je minimálně podmínkou sociálního míru a optimálně možností spolupráce a solidarity. ČSSD nevylučuje, že liberální idea svobody nevyčerpala dosud své možnosti v organickém smíření svobody, rovnosti a bratrství.

 5.1.1. Hodnoty svobody a důstojnosti člověka 
nejsou v pojetí ČSSD odvozeny z něčeho, co je vůči  němu vnější (např. z tržní ekonomiky):  tyto atributy plynou z jeho lidství. ČSSD se ztotožňuje s osvícenským příkazem, že člověk musí být pro člověka vždy účelem, nikdy jen prostředkem - chápe ho jako nejvyšší omezení svobody - libovůle státní a soukromé moci, motivované univerzalitou lidské svobody a důstojnosti. 
Mnohostrannost lidské aktivity rozkládá obecný pojem svobody, kodexy lidských práv znají základní svobody a práva jako svobody rovnocenné a autonomní, vůči nimž není abstraktní pojem svobody nadřazeným kritériem. Všechny se odvíjejí z rovnosti lidí ve svobodě a důstojnosti, jež zároveň vytyčuje rámec státní aktivity v této sféře.
 Fundamentalistické (neoliberální) pojetí svobody, jež solidarizující postupy státu mírnící sociální nerovnost atd. v souladu se sociálními, hospodářskými a kulturními právy vydává za zánik svobody a státní despocii, odporuje soudobé univerzalitě lidských práv a je pro ČSSD nepřijatelné. Neboť odtrhuje jedince od společenství a svou podstatou je obranou parciálních privilegií - závislost sociálních atd. práv na výkonnosti ekonomiky není dostačujícím argumentem pro zamítnutí principu solidarity či bratrství.
 Svoboda, má-li být vpravdě univerzální, nemůže být neomezená - omezení je slupkou oddělující svobodu od anarchie,  v níž právo ustupuje síle (omezení základních práv a svobod upravuje č. 4 Listiny základních práv a svobod: musí mít formu zákona a musí šetřit jejich podstatu a smysl).

 5.1.2. Dějinná zkušenost ČSSD odporuje tezi o přímé závislosti tržní ekonomiky a demokracie.
Liberální tržní ekonomika a demokracie se mohou - jak ukazuje Pinochetova diktátorská éra - rozcházet na úkor práv a svobod závislejších účastníků tržních vztahů. Už z toho je zřejmé, že “antietatismus”  ČSSD (limitování státních kompetencí)  je kvalitativně odlišný od neoliberálního antietatismu. Kritika etatismu “staré sociální demokracie”, který byl adekvátní reakcí na hospodářský liberalismus, nemůže tuto odlišnost přehlížet. 
Nový etatismus nové sociální demokracie je spjatý s úkoly státu daných hospodářskými, sociálními a kulturními právy, orientací na sociální a humánní dimenzi demokracie a její rozšiřování na další oblasti a sféry společenské aktivity. Inspirací je tu pro ČSSD Masarykova idea humanitní demokracie. ČSSD je odpůrcem obou extrémů, odmítá jak neúměrné zesilování státu, tak  jeho neúměrné oslabování, uvolňující vliv mimoústavních silových ohnisek. Optimální rozsah státních kompetencí a funkcí je konec konců určen souhrnem jeho závazků a povinností, zakotvených v ústavě a dalších stát zavazujících normách. Toto kritérium předchází jakoukoli ideologickou argumentaci, neboť ústava zavazuje stát k ideologické a religijní nestrannosti. ČSSD odvozuje charakter, strukturu  a kompetence státu a jejich meze prioritně  z   principu lidských práv (z rovnosti lidí v důstojnosti, právech a svobodě), nikoli z dominace principů tržní ekonomiky, považuje proto nezbytnou míru státní autority za nepostradatelný “nástroj”, který se neomezuje jen na negativní  funkce (vojenské policejní, justiční), neboť má i pozitivní tvůrčí úkoly plynoucí z étosu lidských práv (Mezinárodní pakt o hospodářských, sociálních a kulturních právech).
 Tato orientace ČSSD, z pozic jiné doktríny obviňovaná z etatismu a sklonu  k “sociálnímu inženýrství”, je  v plné shodě s hodnotovou strukturou lidských práv. Neznamená fetišizaci státu a moci, jejich povyšování na hlavní cíl a hlavní prostředek. Podobné tendence považuje sociální demokracie za patologické a nepodceňuje jejich nebezpečnost. Vyvozuje ovšem logický závěr z dějinné zkušenosti, že autoregulační tržní mechanismy (neviditelná ruka) samy o sobě společnost svobody a spravedlnosti  nevytvářejí. ČSSD vychází z přesvědčení, že tržní ekonomika nemá charakter “přírodní objektivity”, že je v dosahu lidské vůle a morálních soudů.
 V postupující globalizaci je ČSSD součástí sil, jež usilují o prioritu demokratické politiky před ekonomikou a o to, aby se nevymkla z inspiračního vlivu univerzálních lidských práv. Pro ČSSD je to podmínkou toho, aby reciproční zúžení ( jež není zánikem) státní svrchovanosti silou integračních procesů nejen zachovalo, ale i zpevnilo zásady svobodné a spravedlivé společnosti.

5.1.3. Ústavní instituce 
a celý právní řád vycházejí z hodnot a principů, nezbytných pro demokratický právní stát, ale jejich tvar není ani dokonalý, ani konečný. Navíc ani politický, ani justiční provoz nevyužívají všech možností či povinností, které už dávají nebo vyžadují. Tento stav není příznivý pro společenské uznání ústavních institucí jako takových, tj. uznání jejich smyslu a poslání v demokratickém řádu svobody. Personální prvek, nahodilý na rozdíl od instituce, překáží jejímu docenění. ČSSD z této situace vyvozuje dvojjediný úkol: usilovat o zkvalitnění a zkompletování institucionálního a právního systému na základě kritérií daných demokratickými hodnotami, včetně začlenění do evropského a mezinárodního institucionálního a právního řádu. Druhé zacílení tohoto dvojjediného úkolu  navazuje na Masarykovo pojetí demokracie jako “způsobu života“: přesahuje instituční a normativní kostru demokracie požadavkem intelektuální a morální kvality občanů. Je to úkol obtížnější než stanovení pravidel a zřízení institucí, který vlastně nikdy nekončí. Předpokládá - Masarykovými slovy - permanentní revoluci hlav a srdcí.

5.2. Nadobecní samosprávy 
zakotvené v ústavě vytvořily organizační báze pro účast občanů na správě veřejných záležitostí. Princip subsidiarity - rozhodovat na stupni, který je pro danou věc nejoptimálnější - spolu s “finanční ústavou“ samospráv je zárukou jejich politické a společenské autority. Samospráva je součástí občanské společnosti, nikoli prodloužením či filiálkou centrální mocí, jejíž decentralizace tvoří paralelní proces. 
ČSSD nepovažuje vzájemný vztah státu a samosprávy za konkurenční, neboť obojí mají stejný zdroj legitimity. Konflikty nejsou ovšem vyloučeny, ale musí být podřízeny jednotné koncepci rozhodování, dané ústavou a zákony. ČSSD nepodléhá iluzím, že se snadno, bez trvalého a pozorného zřetele k praktickým zkušenostem z dovršování a fungování samosprávného systému, dojde k optimálnímu rozložení kompetencí, financování a mnoha dalších aspektů vyvolaných ustavením této instituce. 
Nepřehlíží, že start nadobecní samosprávy je veden spíše vrcholnou (navíc nejednotnou) politickou vůlí než vůlí a zájmy občanů, že nové správní rozčlenění zjevně postrádá historickou a emoční přitažlivost, že jeho kritika (nákladnost, oddálenost, poníženost obecní samosprávy a nutnost obnovené integrace obcí apod.) podrývá vážnost této instituce ještě před jejím vznikem. Proti ní může být účinné především uznání hodnoty občanské iniciativy a odpovědnosti, ta se však potvrzuje jejich fakticitou, živou součinností samosprávy a občanů. ČSSD proto považuje za svůj permanentní úkol čelit procesům, které ochromují samosprávný charakter této instituce, především byrokratizaci vedoucí k uzavřenosti, ke snížení významu volených orgánů apod.

5.3. Zastupitelská demokracie  a občanská součinnost. 
ČSSD považuje zastupitelskou demokracii za jedině možnou formu lidovlády v moderní společnosti. Přikládá však stejný význam jak zastupitelství, tak lidovládě, která předpokládá součinnost občanů na politickém rozhodování. Zastupitelství je svou podstatou  reprezentací obecného zájmu, vyžaduje tedy optimální zastoupení všech podstatných složek občanské společnosti. Proto také ČSSD trvá na zachování poměrného volebního systému. Odmítá reformu, která by poměrnost odstranila. (Možnost:  speciální volební okruh pro Romy zaručující X poslaneckých mandátů a pod.).
Zároveň je ČSSD  proti tendenci k oligarchizaci zastupitelství, která ve svých důsledcích redukuje politická práva občanů na periodický volební akt. Považuje za žádoucí trvalou součinnost občanů na správě státu, jež není myslitelná bez těch či jiných institucí přímé demokracie, které dávají mínění občanů politickou a právní relevanci (samospráva, laický element v soudnictví, přenos  různých kompetencí na specializovaná občanská sdružení atd.). V referendu vidí ČSSD jednu z účinných vazeb mezi státem a společností,  která prakticky ztvrzuje význam občanského statutu. I referendum je ovšem podrobeno stejným limitům jako zákonodárná moc: čeho ta nemůže v důsledku limitů dosáhnout, toho nelze dosáhnout ani referendem. Varování, že referendum by nakonec mohlo zahubit zastupitelský princip, není asi tolik důsledkem politologické negramotnosti, jako liberální nechuti k rovnocennosti občanů. Nejde tu o abstraktní úvahy o zneužitelnosti tohoto institutu, ale o jeho místo v našem ústavním řádu. V rámci naší ústavy nelze - bez jejího předchozího zrušení - prostřednictvím referenda zrušit demokracii a nastolit plebiscitní  moc, legitimovanou lidovým souhlasem. Mocenské kompetence stanoví výlučně zákonodárná (ústavodárná) moc, referendem mohou být pouze potvrzeny nebo zamítnuty.
Kompetence horní komory parlamentu (senátu) jsou všeobecně považovány za neuspokojivé a k tomu se také připojuje nízká prestiž této instituce. Jedna reformní linie usiluje o posílení její brzdné funkce vůči legislativě dolní sněmovny a o větší  sblížení kompetencí obou komor. To by sice zvýšilo prestiž senátu, ale zároveň i zkomplikovalo legislativní proces a snížilo smysl plnější demokratické legitimity dolní sněmovny. Druhý reformní směr, bližší demokratické orientaci ČSSD, váže senát k správní (pseudofederalistické) struktuře státu. Takto by mohl  působit jednak jako pouto mezi centrální a lokální mocí, jednak jako instituce integrující administrativně oddělené lokální moci. 
Naléhající potřeba modernizace a racionalizace státního i samosprávního provozu zvýrazňuje význam odbornosti. S ní jsou spojeny různé variace technokratického řízení státu, které jakoby archaizovaly tradiční politické principy a instituce, včetně svrchovanosti lidu. ČSSD je přesvědčena, že žádný technokratický dirigismus nemůže nahradit funkci politiky v tom, co je spojeno s pojmem “obecný zájem“, t.j. v takovém vyrovnávání různorodých zájmů, aby odpovídalo vizi  spravedlivého a solidárního společenství. Považuje politiku za specifickou odbornost a přípravu pro politickou práci za součást odpovědné a perspektivní politiky. Demokracie nemůže existovat bez moci legitimované souhlasem občanů.

 5.4. Státní správa.
Odbornou a informační bází politiky (výkonné moci), jež vyžaduje permanentní modernizaci a racionalizaci, je státní správa. Ta je však zároveň institucí nejvíce náchylnou k byrokratizaci (nevýkonnosti, uzavřenosti, utajování, korupci apod.). Aby se umocnily její klady a minimalizovaly její  patologické sklony uvolňované vnějšími  tlaky, považuje ČSSD za nezbytné stanovit přísná odborná a morální kritéria pro rovný přístup do státní služby a prodchnout ji étosem služby veřejnosti a úcty k lidským právům. ČSSD bude usilovat o takové odměňování a sociální jistoty státních zaměstnanců (včetně definitivy), jež bude s to minimalizovat patologické tendence a posilovat jejich nezávislost a loajálnost k ústavě, zákonům a veřejnému zájmu bez zřetele k proměnám politického profilu vlád, udržovat transparentnost státní správy (zvrat od utajení k právu veřejnosti na informace) a bránit její přeměně v privilegovaný stav, degradující ostatní na druhořadé občany. ČSSD bude prosazovat vytvoření speciálního školícího zařízení pro přípravu státních zaměstnanců, vědeckovýzkumné báze státní správy a dobudování  správního soudnictví jako záruky zákonnosti státní správy.
 Administrativa je každodenností státu, s ní se občané nejčastěji setkávají a na základě této přímé zkušenosti si utvářejí představu o státu. Je však i tou složkou státu, která umožňuje společnosti zmáhat krizové, anarchizující  situace či katastrofy racionálně. Zvýšit její vážnost (proti jejímu neoliberálnímu snižování atd.) v demokratickém prostředí chápe ČSSD jako nezanedbatelný pedagogický úkol. Jako souběžnost kritiky a modernizace.

5.5. Pojetí demokracie jako diskuse
mezi “vládnoucími a ovládanými”, mezi soupeřícími politickými stranami atd. předpokládá, že všechny politické instituce jsou konfrontovány s míněními občanů a občanských sdružení. Podstatná je ovšem  forma  této konfrontace - není k ničemu monolog, v němž každý slyší především sebe. Tak se projevuje arogance moci, dogmatismus a fundamentalismus, ale svádí k tomu i tradiční mentalita politické elity, víceméně imunní vůči hlasu a vlivu “masové demokracie”. Taková izolace moci od mínění se sice podílí na formování volebního chování (rozhodnutí), ale nedovoluje, aby se tato mínění podílela na rozhodování. ČSSD takový stav považuje za deficit demokracie, usiluje o takové formy diskuse, které příslušné instituce musí brát v úvahu povinně, případně k nim zaujímat souhlasná nebo zamítavá stanoviska (obdoby petičního práva, expertízy apod.). 
Transparentnost státních institucí vyžaduje oboustranný tok informací mezi nimi a občanskou společností. Ten si však nelze představit bez příslušných mediálních možností obou stran, má-li jít o nezprostředkované informace. Neoliberální absolutizace nezávislosti informačních toků na státu zachází podle názoru ČSSD do krajností, jež neprospívají pochopení a uznání hodnoty státu pro politické a národní společenství.

 5.6. Ochrana života, svobody a vlastnictví 
v rozsahu platného kodexu lidských práv - je elementární funkcí státu. Má zajistit právní jistotu,  tj. propočitatelnost reakce ostatních účastníků právních vztahů a státních institucí (správních, policejních, justičních atd.). na určitá chování a vytvořit pocit bezpečí, sebevědomí a sebeúcty občanů v jednání s představiteli státu. Takový stát, odpovídající  podstatě právního státu, vyžaduje odbornou a morální kvalitu  represivních a justičních složek i jejich optimální  materiální vybavení. O naléhavosti reforem v této oblasti svědčí rozsah kriminality, organizovaného zločinu, mafiánství, korupce, prostituce, obchodu s drogami apod., který vyžaduje i účinnější nadnárodní spolupráci. ČSSD soudí, že klima jistoty, bezpečnosti a spravedlnosti úzce souvisí s adekvátní a časově přiměřenou reakcí na jakékoli protiprávní jednání, včetně vykonatelnosti rozhodnutí, přirozeně s respektem k principu soudcovské nezávislosti a k právu na spravedlivý proces - a také s dostupností soudní ochrany (soudní náklady). 
ČSSD proto iniciuje a podporuje reformy justice a s ní spjatých institucí, jež směřují k tomuto cíli, i reformy trestů a vězeňství, které orientují k účinnější prevenci, resocializaci a k znovuzařazení do společnosti. Zkvalitnění kontrolních institucí a režimu stížností (úřad ombudsmana apod.), dostupnějšího občanům, musí být trvalou součástí agendy ČSSD. Znepokojivý růst drogové závislosti a kriminality dětí a mládeže, nezřídka spojený s šokující krutostí a mravní otrlostí, klade otázku  reformy hranice trestní odpovědnosti i výzvu k nalézání a uplatnění speciálních mechanismů prevence a resocializace. ČSSD si je vědoma, že reakce veřejnosti na erupci kriminality míří k zesílení trestní represe a k zpřísnění procesních pravidel apod. I když nevylučuje reformy v zájmu účinnějšího postihování kriminality, bude usilovat o to, aby zůstaly v mezích humanitního pojetí demokracie a lidských práv.

5.6.1. Paradox demokracie
- možnost jejího zrušení demokratickou, ústavní cestou - je konstrukcí naší ústavy (nepřekročitelným omezením státní moci) právně vyloučen. Pro extrémní případ protiústavního zrušení těchto omezení) lidských práv zakotvuje ústava právo občanů na odpor. V pojetí ČSSD umožňují základní práva a svobody reformní iniciativy a postupy - demokracie nemůže znamenat nucenou permanentní reprodukci daného stavu, konzervativní “pokoru“ před tím, co je dáno, a co se může měnit jen samopohybem,  nikoli záměrným jednáním. Tyto iniciativy a postupy však nesmí směřovat proti duchu lidských práv, proti jejich univerzální humanistické dimenzi. 
ČSSD považuje za ústavní povinnost čelit všem skupinám, hnutím a ideologiím, které programově útočí proti tomuto universalismu lidských práv z pozic rasistické či jiné diskriminující doktríny a v souladu s tím i proti jejich politicko právním zárukám. Zároveň je přesvědčena, že principy demokracie nelze chránit nedemokratickými metodami, jež by se dotkly práv a svobod ostatních občanů. 
Těžiště obrany proti těmto tendencím spočívá v občanské společnosti, v demokratické ofenzívě demokratických sil. Represi (tj. omezení výkonu základních práv v souladu s ústavou) považuje ČSSD za krajní, ale nevyhnutelný prostředek v těch případech, které definuje Listina základních práv a svobod. Tedy v případech, kdy se definovaná nebezpečí a ohrožení aktualizují - nestačí tedy, jsou-li  tato nebezpečí a ohrožení jen latentní složkou doktríny.
 Priorita základních práv a svobod před jejich omezením komplikuje politicko právní posouzení extrémů, nicméně dosavadní přístup k veřejně demonstrované negaci lidských práv příslušníky a stoupenci antidemokratických skupin považuje ČSSD za neúměrně liberální.

5.7. Stát, politické strany a občanská sdružení
 objektivně působí - v dobrém i špatném smyslu - jako vychovatelé. Úroveň kultury - “vysoké politiky“ - stranickopolitických konfrontací, postupů, financování stran atd., atd. - se vpisuje do občanského vidění a hodnocení politiky a tím i do pojetí občanské angažovanosti a odpovědnosti. Dávné koncepce republikánských občanských ctností jsou beznadějně zatlačovány uměním pragmatického kalkulu. Obecně by mělo platit, že k funkcím politické strany (a státních institucí) patří výchova k občanství, v níž je parciálnost stranictví podřízena univerzalitě lidských práv a respektu k zájmům a potřebám společenství.
 Ve sféře politiky se vlastně má dovršovat a zúročovat socializace člověka,, zahájená v rodině a ve škole, v institucích, kde se budoucí občan prvně setkává s klíčovými principy společenského života - s právy a povinnostmi, s vazbou odměny na výkon, trestu na neposlušnost atd. Solidaristická orientace, založená na společenské podstatě člověka  (protikladné tedy “individualistické atomizaci“), motivuje hluboký a trvalý zájem ČSSD o všechny socializační instituce, jež  formují  intelektuální, morální a profesní profil demokratického občanství, vyznačujícího se úctou k lidským právům a demokratickým právním vědomím.

 5.8. ČSSD se hlásí k osvícenské tradici organického sepětí svobody člověka s vzdělaností a mravností.
Obrat od státní regulace víry, smýšlení a přesvědčení občanů k jejich  morální a intelektuální autonomii  byl obratem od mocensky udržované nedospělosti k lidské zralosti a odpovědnosti. Hlavní  problém spatřuje ovšem v obecném rozvoji vzdělanosti, neboť ta umožňuje  kritickou prověrku doléhajících informací. Z tohoto důvodu  považuje ČSSD za prospěšné, aby se ohniska vzdělanosti - university, ústavy apod., - aktivně vklínily do duchovního proudění a velkých diskusí o klíčových problémech národního společenství, jeho duchovního a  morálního stavu a perspektivách. Najít a uplatnit  mechanismy kultivující svobodu  projevu i odpovědnost této svobody je podle mínění ČSSD podmínkou demokracie jako “způsobu života”.

5.9. Lidská práva

ČSSD považuje lidská práva (Listinu základních práv a svobod a mezinárodní smlouvy, jež mají podle čl. 10 Ústavy ČR nadzákonnou platnost) za otevřený normativní systém, závazný a inspirativní pro demokratickou a emancipační politiku. Na jejich základě se v poválečném období rozvinula různorodá emancipační a protestní hnutí, směřující proti nebezpečným a škodlivým aspektům politiky vlád (mírové, ekologické a obdobné aktivity) a zjevným i skrytým (historií posvěceným) diskriminacím, ztěžujícím uznání legitimity té či jiné menšinové identity – etnické, rasové, náboženské, sexuální atd. Byla polemická k legislativě, ke státním a sociálněekonomickým orientacím a postupům i k mentalitě a předsudkům většinového či dominantního společenství, jež v praktikované diskriminaci odmítalo vidět nespravedlnost a nerovnost – pokud jde o přístup ke vzdělání, k řídícím funkcím, ke stejné mzdě za stejnou práci, k azylantům, přistěhovalcům apod.
Ačkoli se tyto emancipační a identifikační vlny, jež u nás po listopadu 1989 proběhly v zrychleném čase, neobešly bez morálních a kulturních stínů (komercionalizace, kult násilí, pornografie, prostituce, drogy), ČSSD je především považuje za důsledek inspiračního vlivu lidských práv, který kvalitativně proměnil občanskou společnost, formy její aktivity a poměr ke státu i k mimostátním institucím. Odstraňování různých forem diskriminace, zvláště tam, kde je jako samozřejmost vepsána do mentality společnosti (jako soubor civilizačních, nacionálních a obdobných předsudků v  lepším případě a jako jejich povýšení na vůdčí politické principy v horším případě), chápe jako jednotu legislativních a pedagogických postupů. V lidských právech vidí ČSSD nejen obranu proti rozpínavosti a nezákonným postupům státu, nýbrž i obranu proti destruktivním důsledkům kriminality, společenských nerovností a závislostí v občanské společnosti. Demokratický právní stát je tedy hrozbou a ochráncem zároveň a obdobné zdvojení existuje i ve vztahu jedince a občanské společnosti (soukromoprávních institucí), kde se nerespektování lidských práv snadněji kryje pseudoliberální absolutizací svobody individua.
Ústavní princip občanské rovnosti, který se vznáší nad manifestací kvalitativních odlišností (identit) v občanské společnosti, musí mít v tomto napětí nezbytnou míru reálnosti, neboť jen za tohoto předpokladu může – podle přesvědčení ČSSD – účinně konkurovat nevázanosti a libovůli svobody silnějších a početnějších. Tím není ovšem vyloučeno uplatnění nerovnosti (zvýhodnění) v zájmu rovnosti, neboť dosažení této hodnoty plynoucí z étosu lidských práv začíná zastavením jejího růstu (progresivním zdaněním apod.). V principu ústavní rovnosti je neodlučně zabudován princip tolerance. Kvalitativní pluralita občanské společnosti může být zbavována destruktivních důsledků jen faktickou – i když jen relativní, ale otevřenou v jejím směru – rovností a faktickou tolerancí, která je dvojsměrná: jak většin vůči menšinám, tak menšin vůči většinám. ČSSD z této situace dovozuje nutnost takové politické kultury (politického stylu), v níž jsou rovnost a tolerance umocněny solidaritou, jež je podmínkou vzniku a trvání “politického národa” jako osudového společenství. Evropská integrace, v níž je univerzalita občanského principu konfrontována i s mohutnými kulturněhistorickými státně-národními identitami, je bez takové politické kultury nepředstavitelná.

5.9.1. Lidská práva a politická integrace

Radikální fragmentace občanské společnosti spjatá s novými formami občanské iniciativy, jež je důsledkem mnohotvárných emancipačních “revolucí”, klade – spolu s radikální strukturální proměnou sociálního rozvrstvení (redukcí dělnictva a rolnictva) – požadavek hledat a uplatnit adekvátní formy a prostředky sociální a politické integrace. Úbytky státní svrchovanosti podmíněné nadstátní integrací a vnitřní samosprávní decentralizací státní správy se netýkají podstaty daného problému, vnášejí však do vnitřní politiky jeho nadstátní (evropský, globální) rozměr. ČSSD tu vidí dva základní problémové okruhy. Z prvního plynou otázky, zda je ještě oprávněn či zda je ještě vůbec možný pojem “obecného blaha” (zájmu apod.) jako klíčová funkce státu. A zda může být “obecné blaho” formulováno státem, jsou-li jeho dominantním hybatelem politické strany. ČSSD vychází z přesvědčení, že záporná odpověď by znamenala popření existence “společnosti”, uznání priority individualistické atomizace a tím i oprávněnost rezignace na možnost organické integrace, respektující jak princip individuality v duchu lidských práv, tak společenský rozměr individua. Z hlediska ČSSD tato organická integrace předpokládá, že politická strana (koalice stran), jež je demokratickým aktem povolána k státnímu významu, musí být – jako reprezentant vůle realizovat určitou podobu “obecného blaha” – otevřena vůči celé občanské společnosti a všemu, co je vpravdě (z hlediska ústavy a lidských práv) univerzální, i když solidarita plynoucí z této univerzality se jednotlivých členů společnosti dotkne nestejně v důsledku prohlubování rovnosti. Jinak řečeno, stranickost (jako korporativní, parciální negace uvedené univerzality) je v rovině státní vůle patologickým jevem. Lze říci, že jen ty strany, které jsou schopny této univerzality, odpovídají pojmu politické strany. Zde přichází ovšem ke slovu jak racionalita politiky, tak morální étos lidských práv. Strany, v nichž je ještě uchováno vědomí emancipační mise, nejsou a nemohou být imunní k morálním impulsům vycházejících ze situace společenských vyděděnců, uražených a ponížených.
Z druhého okruhu vyplývá otázka, co je sférou (objektem) politiky a kdo je (může či má být) jejím aktérem. Jde tu o problém relace mezi akčním radiem politického rozhodování a kontroly a autoregulačními tržními mechanismy, doplněnými korigujícími nezávislými institucemi. Šíře emancipačního projektu ČSSD je taková, že se nemůže zříci – poučena historickou zkušeností a i současnými trendy trvající nerovnosti – pozitivních funkcí státu, nově ovšem definovaných v duchu lidských práv a ekonomických trendů, jež jsou materiálně-organizační bází jejich naplňování. ČSSD nemůže sdílet neoliberální iluzivní touhu po “konci politiky” ani z národního, ani z regionálního a globálního pohledu. Z ústavní univerzality občanství dovozuje ČSSD univerzalitu politických aktérů. Tzv. nepolitickou politiku chápe jako politickou permanentní angažovanost a odpovědnost občanů, jejich aktivit a organizačních struktur, jež nejsou – na rozdíl od politických stran -  právně včleněny do ústavního politického provazu (s příslušnými výjimkami jako je petiční právo apod.). Financování stran státem je odůvodněno (jako princip) tím, že spojují občanskou společnost se státní mocí prostřednictvím zastupitelství, že disponují integrační potencí a pedagogickými nástroji k výchově k odpovědnému a rozumějícímu občanství. Obě tyto vrstvy politiky se vzájemně podmiňují.
ČSSD usilující o demokratickou součinnost občanů nemá důvod klást princip zastupitelské demokracie proti aktivitám skupin a sdružení občanské společnosti a vytýkat jim – v neoliberálním smyslu – absenci legitimity. Naopak usiluje o participaci, za jejíž legitimní a zavazující zdroj považuje v Ústavě zakotvený princip svrchovanosti lidu. Proto také trvá – přes nezbytnou adaptaci k mediální, informační a marketingové revoluci – na “komunikativním” charakteru strany, neztotožňuje se s tezí o zastaralosti “masových stran”, zbytečnosti stranického tisku a vůbec metod – na všech úrovních – přímé komunikace se společností. Přesun těžiště do sféry státních institucí (tj. ústup ze sféry občanské společnosti) považuje za nebezpečný pro emancipační identitu ČSSD. Nesmí se zapomínat ani na selhání sociálně demokratických stran a na jejich zdroje, která zatemňují určitost emancipační strategie a oslabují její energetickou (morální) potenci. Patří k nim vůle k držbě moci a vlivu, chabě nebo vůbec nespojená s emancipační vizí a misí sociální demokracie, i prestižní spory, komplikující zřetelné rozlišení sféry optimální demokracie (formulování “obecného blaha” a inovace emancipační vize) od sféry autoritativnější realizace “obecného blaha” prostřednictvím státní vůle, jež je v demokracii vždy korigována kompromisy. Emancipační mise závisí na dlouhé a neochabující vůli.
ČSSD neztrácí ze zřetele, že občanská společnost snadněji podléhá rozvášnění a extremismu (nebo opačně: znechucení, apatii), zvláště tehdy, je-li konfrontována s arogancí moci a mocných či s nestoudností bohatství a ziskuchtivosti (drastické rozdíly v odměňování, životním stylu apod.). Nezapomíná, že v základech moderní demokracie je zabudován emancipační vklad třídního boje, racionální vize spjaté s vášnivým morálním protestem. Soudobé smíření liberálního, demokratického a sociálního dějinného úsilí vytvořilo novou situaci, která motivuje sklony k zamítání klasického rozlišení politických orientací na pravici a levici a dokonce k trestněprávnímu postihu “třídní nenávisti”, jež je povahou věci zaměřena proti nižším vrstvám, neboť bohatství je asociální racionálně, podle principů “odlidštěné” politické ekonomie. Je nepochybné, že rozlišení (demokratické) pravice a levice “zaniká” v případě reálného ohrožení “otevřené společnosti”, ale takové případy nepatří do každodennosti. V každodennosti otevřené společnosti se manifestuje, jak je patrné v soudobých snahách o “odzbrojení” sociálního státu. Jejich konfliktnost je ovšem právně podřízena režimu lidských práv, který koriguje rozpínavost obou politických křídel a orientuje je “středově”.

5.9.2. Univerzalizace lidských práv

Proces internacionalizace a univerzalizace lidských práv chápe ČSSD jako nezbytný základ k mírové koexistenci, spolupráci a vzájemné solidárnosti států a národů, jejíž absencí – v mnichovanství – byly naše národy těžce dotčeny. Proto bude usilovat o to, aby eticko-právní zásady mezinárodního práva měly prioritní postavení v našem právním systému a aby Česká republika měla aktivní podíl na mezinárodních smluvních a institucionálních zárukách a obranách lidských práv. ČSSD uznává prioritu základních a nezadatelných práv a svobod před státní svrchovaností, ale nepřehlíží, jak zdlouhavě a obtížně Evropa dospívala k jejich uznání a jaké úsilí muselo být vynaloženo k porážce totalismů, které je zneuznávaly nebo které chtěly definitivně vykořenit evropskou emancipační ideu. Proto ČSSD přikládá velkou váhu vnímavosti k výchozí politické a historické situaci a kulturní identitě rozvojových zemí, neboť jejich podcenění vyvolává komplikující obranné reakce, zvláště je-li spojeno se selektivním přístupem, diktovaným konjunkturálními mocenskými zájmy.
Zároveň ČSSD považuje za nevyhnutelné, aby zásahy do svrchovanosti států, motivované kvalitativním porušováním lidských práv, byly perfektně opřeny o nesporná fakta a nesporné právní normy. Zvládání integračních procesů  - evropského , globálního – tak, aby se nevymkly z humanizační a emancipační perspektivy, vyžaduje podle mínění ČSSD jejich permanentní korekci z hlediska étosu lidských práv. Nemělo by dojít k tomu, že jejich odkládání – v důsledku zaostávání “globalizace” politiky a politicko-právních institucí – posílí bariéry proti jejich komplexnímu ustavení, zvláště proti jejich demokratizující a socializující dimenzi

6. Rozvoj solidární a sociálně spravedlivé společnosti
6.1. Základní východiska

Přirozeným opěrným bodem formování solidární a sociálně spravedlivé společnosti jsou a budou již uvedené cíle sociální demokracie v současném světě a základní sociálně demokratické hodnoty. Ty byly v oblasti sociální politiky s přihlédnutím ke konkrétním podmínkám České republiky promítnuty do Sociální doktríny ČSSD, dlouhodobě orientujícího programového dokumentu přijatého v květnu 1998. Vycházíme dále ze základních závazků, daných Listinou základních práv a svobod jako součásti ústavního pořádku  České republiky, a z dalších mezinárodních závazků země v oblasti sociálních, hospodářských a kulturních práv občanů.

 6.2.Sociální politika.
	Sociální politika vytváří celkový rámec pro naplňování zmíněných hodnot ve vymezené oblasti. Cílem je zlepšování kvality života člověka jako jednotlivce i jako příslušníka různých sociálních skupin a zároveň zachování sociální soudržnosti v celé společnosti. Proto odstraňuje ohniska chudoby a sociálního vyloučení. Omezuje nepřiměřené sociální rozdíly a otevírá prostor k uplatnění pro všechny. Nástrojem sociální politiky je efektivně fungující a dobře řízený sociální stát, který zároveň vytváří maximální prostor pro osobní i skupinovou iniciativu a pro uplatnění jiných než státních subjektů při poskytování veřejných služeb. K tomuto sociálnímu státu se plně přihlašujeme. Pouze taková společnost, v níž sociální rozdíly zůstávají přiměřené a akceptovatelné, může být spravována demokratickým způsobem. Jinými slovy: Sociální soudržnost a sociální spravedlnost jsou podmínkami demokracie.

	Investice do sociální politiky nejsou pouhým nákladem. Patří naopak, zejména  v dlouhodobé perspektivě, k nejefektivnějším investicím vůbec, neboť rozmnožují lidský potenciál jako základní zdroj budoucí prosperity a stability společnosti

Efektivními se však tyto investice nestávají automaticky, ale jen potud, pokud se zdroji na tyto investice dobře hospodaří a pokud jsou správně voleny priority. Proto bude ČSSD věnovat jak z hlediska aktuálních úkolů, tak i z hlediska dlouhodobé perspektivy pozornost efektivnosti sociálních investic
V řadě případů (investice do vzdělání, rekvalifikací, bydlení, přístupu občanů k informacím apod.) mohou být vytvořeny podmínky i pro využití soukromých zdrojů v oblasti sociálních investic, což je - zejména v podmínkách naší země, kde se i v dlouhodobé perspektivě budeme potýkat s omezeností veřejných zdrojů - zvláště významné. ČSSD bude hledat konkrétní cesty využití těchto možností, přitom tak, aby se neoslabovaly, ale naopak posilovaly solidární prvky sociálního systému, a aby byl rozšiřován i naplňován princip rovnosti příležitostí.
6.2.1.Zaměstnanost.
	Práce je přirozeným zdrojem životního uplatnění a obživy lidí a jejich rodin. Dostupnost práce je nutnou podmínkou pro vytvoření sociálně spravedlivé společnosti, ve které každý člověk může vést důstojný život. Proto přijímáme jako jeden ze svých prvořadých cílů a odpovědností dosažení a udržování co nejstabilnější úrovně zaměstnanosti s cílem dosažení zaměstnanosti plné. Chceme  usilovat jak o koncepční hospodářskou politiku, která považuje zaměstnanost za jeden ze svých klíčových cílů, tak promyšlenou aktivní politikou zaměstnanosti. Podmínky na pracovním trhu musí být důstojné a bezpečnost pracovníka musí být chráněna. Mzda, která pracovníka a jeho rodinu neosvobozuje od sociální závislosti a chudoby, není spravedlivá. Za práci stejné hodnoty musí také náležet stejná odměna bez jakékoliv diskriminace. Využijeme možností, které dává moderní ekonomika a organizace práce ke zkrácení pracovní doby. Kratší pracovní doba je jednou z podmínek prohlubování kvality života. Umožní také spravedlivější rozdělení práce mezi ekonomicky aktivní a lepší sladění světa práce s ostatními odpovědnostmi.

	Nelze pasivně přijímat obnovující se nerovnováhu na trhu práce, která se projevuje posilováním pozice kapitálu a oslabováním pozice námezdního pracovníka. Naším cílem je modernizovat standardy ochrany pracovníka na trhu práce. Bezpečnost a důstojné podmínky na pracovištích jsou právem zaměstnance a nemohou být obětovány pouhé ekonomické efektivnosti. Stavíme se proti zneužívání moderního pracovního trhu s jeho globálními tendencemi k nepřiměřenému zvyšování tlaku na zaměstnance. Jde o to, aby bylo možno spojit sociální povinnosti každého člověka k druhým – odpovědnost k rodině, s odpovědnostmi vyplývajícími z povinností na trhu práce. Každý má právo na rodinu a nelze připustit vytváření takového pracovního trhu, který by tomu bránil. 
6.2.2. Bezpečí rodiny  a populační vývoj
	Rodina je základní jednotkou společnosti. Zajistit podmínky pro jejich plný rozvoj je cílem sociální demokracie. Rodinu nelze plně nahradit žádnou jinou formou soužití muže a ženy při vytváření citového, kulturního a materiálního zázemí jejím příslušníkům při výchově dětí ani v péči o slabší členy. Nástrojem podpory rodiny je rodinná politika účinně propojující právní, sociální i ekonomickou ochranu rodinného života takovými prostředky, jako jsou uspořádání pracovních vztahů, rodinné dávky, přístup k bydlení a předškolním zařízením. I v rodinné politice uznáváme princip rovných příležitostí: budeme vytvářet podmínky pro svobodnou volbu mužů i žen při realizaci jejich rodičovských a profesních rolí. Uznáváme i právo na svobodu rozhodování rodičů o počtu dětí, které přivedou na svět. Zdravý populační vývoj je možný pouze tehdy, kdy se lidé nebojí o budoucnost svých rodin. Právě proto je bezpečí rodiny  hodnotou, kterou zdůrazňujeme. 
6.2.3.Rozdělování a přerozdělování
Sociální demokracie bude prostřednictvím vhodně nastavené a uplatňované daňové soustavy usilovat o korigování nepřiměřených rozdílů vzniklých nerovnoměrným rozdělením bohatství ve společnosti. Efektivní daňová a odvodová soustava je jedním ze základních nástrojů k zajištění rovného přístupu ke vzdělání, informacím, ke zdraví, k veřejným sociálním službám, konec konců i k občanskému i osobnímu uplatnění. Sociální demokracie usiluje o vytváření důstojných podmínek života pro všechny členy společnosti včetně těch, kteří jsou z různých důvodů znevýhodněni. Posílit boj proti chudobě a sociálnímu vyloučení  je stěžejním úkolem. Každý má právo na solidaritu, která mu pomůže vést život řádného člena společnosti bez nedůstojného strádání. Předpokladem plného uplatnění tohoto solidárního principu je spoluodpovědnost a vstřícná aktivita těch, kteří pomoc potřebují. 
Jádrem naší politiky ve vztahu k lidem mentálně a zdravotně postiženým je otevření cesty k plnohodnotné účasti na životě společnosti a odbourávání překážek, ať to jsou překážky na trhu práce, ve výstavbě našich měst a architektuře, v organizaci naší společnosti. Součástí naší politiky je i jejich odpovídající sociální zabezpečení.
6.2.4. Důchody
Po ukončení pracovní aktivity, ať již z důvodu stáří, nebo zdravotního stavu, má každý člověk právo na důchod ve výši, která mu v zásadě umožní zachovat kvalitu života z doby pracovní aktivity. Stabilní důchodový systém je podmínkou udržení sociální soudržnosti společnosti. Chceme dlouhodobě zachovat a rozvíjet systém založený na mezigenerační solidaritě, kdy ekonomicky aktivní generace poskytuje důchodové zabezpečení pro generaci, která již aktivní není. Proto odmítáme systém založený na individuálním povinném spoření, který je popřením principu solidarity a vede k chudobě značné části důchodců. Z cíle zachování kvality života vyplývá princip zásluhovosti v důchodovém systému. Důchod musí být ve vazbě na předchozí výdělek každého člověka. Kapitálové spořící systémy považujeme za systémy doplňkové a budeme je budovat na dobrovolném základě s uplatněním účinných kontrolních mechanismů tak, aby vzniklé důchodové nároky byly bezpečně zajištěny. Naším dlouhodobým programem je individualizace odchodu do důchodu, tj. zavedení pružného věku, ve kterém se člověk bude moci rozhodnout, kdy přerušit či ukončit svou trvalou ekonomickou činnost. Je samozřejmé, že doba, kdy se k tomuto rozhodne, ovlivní výši jeho důchodu. 
 6.2.5. Migrace.
	Život následujících generací zásadním způsobem ovlivní úbytek obyvatel způsobený stárnutím populace, který se bude jistě vyrovnávat příchodem lidí z jiných zemí a to i velmi vzdálených. Česká republika se tak, jako všechny ostatní evropské země, ze země národnostně poměrně stejnorodé, změní na stát s nepominutelným podílem jiných národností. To na jedné straně přinese obohacení a nepochybný prospěch, na straně druhé to však může přinést problémy. Proto je nutná rozumná imigrační politika a podpora integrace těch, kteří u nás budou žít natrvalo. Základem takové politiky je výchova k toleranci, důsledné dodržování lidských práv, zásadní odmítnutí jakékoliv diskriminace a soulad práv a povinností každého člověka, který bude žít na území Českého státu. Součástí imigrační a integrační politiky je i vybudování kvalifikovaného aparátu sociálních služeb, který pomůže tuto situaci řešit.
6.2.6. Sociální dialog.
Sociální dialog mezi představiteli zaměstnanců, zaměstnavatelů a státu je základem pro vytváření demokratických poměrů na trhu práce. Jeho prostřednictvím společnost hledá a nalézá spravedlivou rovnováhu mezi prací a kapitálem. Sociální dialog nabízí lepší využití dostupných zdrojů. Poskytuje při zvyšujících se nárocích na pružnost pracovních vztahů odpovídající záruky účinné sociální ochrany. Pro účinnost sociálního dialogu jsou nezbytné silné a akceschopné odbory schopné hájit práva pracujících, případně i stávkou. Stejně tak nezbytné jsou kvalifikované reprezentace zaměstnavatelů. Podporujeme proto vytváření místních i mezinárodních organizací ochrany hospodářských a sociálních zájmů. Stavíme se do cesty všem záměrům, které tato práva omezují. Podmínky pro účinnosti reprezentací zaměstnanců i zaměstnavatelů je třeba dále kultivovat.

Dynamika trhu práce přecházející postupně v dynamiku jednotlivých profesních trhů bude - zejména ze střednědobého a dlouhodobého hlediska - klást stále větší nároky na konkrétní podobu sociálního dialogu. Všichni účastníci sociálního dialogu by měli nacházet taková řešení související s přípravou - zejména nastupující generace - na vzdělání, která budou v souladu s objektivními vývojovými trendy. 

Máme upřímný zájem o obohacení sociálního dialogu i o vyjednávání státu s představiteli nejrůznějších sociálních skupin, občanských sdružení, iniciativ a hnutí i všech forem neziskových organizací. Jsme přesvědčeni, že společnost 21. století bude společností velmi široce chápaného sociálního dialogu. To, jak se jej podaří zvládnout, rozhodne o její budoucnosti.

6.3. Bydlení
.	
ČSSD  považuje  zabezpečení  práva  každého  jednotlivce na byt jako součást  práva na neustálé zlepšování  životních podmínek za neměnný  cíl  své  bytové  politiky.  Proto  považuje  soustavnou a cílevědomou  péči  o  přiměřené  bydlení  za  jednu  z  priorit ekonomického a  sociálního rozvoje České  republiky. K tomu  musí být zaměřena  soustavná pozornost všech  státních i samosprávných místních orgánů obcí. Vyšší účinnosti bytové politiky je nezbytné zabezpečit podstatným posílením odpovědnosti a kompetencí obcí. Zvláštní pozornost budeme věnovat podpoře výstavby tzv. startovních a sociálních  bytů."

ČSSD bude  usilovat o to,  aby náklady na  užívání bytu a  výše úhrady nájmu jednotlivcem byly na takové úrovni, která neohrožuje nebo   nepodkopává   uspokojování   jiných   podstatných  potřeb. Ekonomická  a  sociální  opatření  musí  umožnit především mladým rodinám získání  přiměřeného bydlení a  starší generaci jistotu, že nepřijdou o střechu nad hlavou.
Za  mimořádně důležité  opatření k  harmonizaci vztahů nájemníků a pronajimatelů  považujeme  zákonnou   úpravu  nájemních  vztahů zahrnující  účinnou  ochranu  nájemníků  při  respektování  práva pronajimatelů na úspěšnost jejich podnikání.
Velký  význam  přikládáme  rozvoji  bytového  družstevnictví  na základě  osvědčených tradičních  družstevních principů  a hodnot. Družstva by se měla významným  způsobem podílet na dalším rozvoji bytové výstavby a na účinné správě bytového fondu.
  Souborem  ekonomických opatření  je nezbytné  podporovat rozvoj vlastnického  bydlení  a  vstup  soukromého  kapitálu  do  bytové výstavby. Cílem  uvedených  opatření  je  zabezpečení  práva  každého  na bydlení   důstojné  člověka   v  souladu   s  Chartou  základních sociálních práv pracujících Evropské unie.
	Součástí   politiky  bydlení  se  musí   stát  tvorba  nových a přestavba  stávajících  urbanistických  struktur,  které  budou disponovat  technickou  a  dopravní  infrastrukturou odpovídající současným   potřebám  a   zabezpečí  přiměřenou   pohodu  bydlení a úroveň životního prostředí

6.4.  Rozvinout moderní systém zdravotnictví

Moderní zdravotnictví vyzbrojené technikou, která umožňuje velmi rychlou diagnostiku, výrazné zjednodušení a zkrácení určitých léčebných postupů, operační metody umožněné právě touto technikou, vysoce účinné léky a použití biotechnologií k léčeni vytvořilo ze zdravotnictví nebývalou politickou a sociální sílu.
Zatím si tuto situaci politikové a ekonomové v plném rozsahu neuvědomují, ale když se tato síla spojí s organizací, která umožňuje využití moderního zdravotnictví pro nejširší vrstvy populace, změní tím i jejich život. Nejen zvýšenou sociální jistotou, ale i tím, že tento systém není pouze nasměrován k mimořádným výkonům, ale neobyčejně posiluje v lidech pocit zdraví a podporuje jejich snahu podílet se na ovlivňování zdraví svého, své rodiny i svého společenství. 
Naše zdravotní politika, která se opírá o historický sociální program "zdravotní péče a zdraví pro všechny" a naše národní tradice, musí s ještě pokročilejší medicínou, tento společenský pokrok opět zajišťovat všem i v budoucnu. Zdraví pro všechny a solidarita všech využívající výsledky medicínských věd a všechny nástroje, které umožňují poskytovat zdravotní péči všem rovně a spravedlivě, znamená pro naši společnost velký využitelný sociální kapitál a pro naše občany posílení osobních jistot a zajištění životních kvalit.
Ztotožňujeme se stanovisky Světové zdravotní organizace, že rovnost (spravedlnost) ve zdravotní péči není řešitelná volným trhem, a vycházíme z toho, že role státu při organizaci zdravotní péče je nezastupitelná, protože demokratický stát ji musí garantovat všem občanům po stránce dostupnosti, rozsahu i kvality.   
6.4.1. Spravedlnost ve zdraví, rovnost v přístupu ke zdravotní péči .

31. článek ústavní Listiny, podle něhož má každý občan ČR právo na ochranu zdraví a občané mají na základě veřejného pojištění právo na bezplatnou zdravotní péči a na zdravotní pomůcky  za podmínek, které stanoví zákon, zaručuje všem občanům bezplatnou zdravotní péči jako sociální právo. Z něj vyplývající zákony, jako zákon o zdravotní péči, zákon o ochraně zdraví a zákon o veřejném zdravotním pojištění, zajišťují pak toto občanské právo v praxi.
Tato rovnost v možnosti dosahovat co nejlepšího osobního zdraví každému jednotlivci, stírá příjmové, sociální, věkové a skupinové rozdíly, které omezením přístupu k potřebné zdravotní péči obvykle zdravotní stav jednotlivců i skupin zhoršují. Rovný přístup ke kvalitní a standardní, odborné a účinné zdravotní péči je nejdůležitějším faktorem kvality života, podporuje sociální zakotvení a založení rodiny a zvyšuje i pracovní produktivitu.
Rovnost v přístupu zdravotní péče je třeba aktivně podporovat a pomáhat občanům, kteří nejsou sami schopni z různých důvodů si přístup ke zdravotní péči zajistit. K rovnosti ve zdraví je nezbytně nutný organizovaný systém zdravotnických zařízení všech stupňů a spolu s ním vysoká informovanost občanů o zdraví a nemoci, o vzdělávacích a preventivních programech a o pomoci zájmových organizací občanů. Rovný přístup ke zdravotní péči je podporován i systémem veřejného zdravotního pojištění, které se snaží jednotlivce platbami pojistného úměrně zatížit při využití možností solidárního zdravotního pojištění, které se opírá o solidaritu zdravějších s nemocnějšími, mladších se staršími, chudších s bohatšími.

6.4.2. Determinanty zdraví a bezpečné životní prostředí.

Evropský program Světové zdravotní organizace "Zdraví pro všechny do roku 2000" a následný program "Zdraví pro všechny v 21.století" je zaměřen na odstraňování příčin - faktorů, které v široké míře ohrožují zdravotní stav občanů, zejména vyspělých průmyslových zemi. V souladu se zásadami programu Světové zdravotnické organizace "Zdraví pro všechny" podporujeme rozvíjení Národního programu zdraví v nadresortním pojetí, občanské ozdravné programy "Zdravá města", "Zdravá škola", ”Zdravé pracoviště, podnik", ”Zdravější region" a stavíme se za naplňování "národních plánů zdraví" a ”regionálních plánů zdraví", které jsou zaměřeny na zachovávání a obnovování životního prostředí. 
Podporujeme proto všechny vzdělávací programy, které uvádějí ve známost zásady zdravé výživy, zvyšování pohybové aktivity u osob se sedavým zaměstnáním, aktivní sportování, zejména v nejmladších populačních ročnících a návrat soustavné školní zdravotní služby do škol a učilišť.
Podporujeme i všechny programy potlačující alkoholovou závislost se všemi jejími důsledky a omezující kouření, zejména u mladých osob, a spolupůsobit při potlačování agresivní reklamy firem vyrábějících tabákové výrobky. Současně s tím podporujeme snahy o reintegraci osob závislých na alkoholu do pracovního a rodinného prostředí. Naším programem je i sledování a posilování účinných forem boje proti všem druhům narkomanií, při čemž půjde nejen o podporu všem programům, ale zejména o věnování se každému postiženému.
Podporujeme prohloubení pracovně-preventivní péče podle přijatých zásad Světové organizace práce, ke které jsme se v roce 1989 přihlásili.
Vycházíme při tom z toho, že zlepšit podmínky pro zdraví občanů není pouze věcí zdravotních, ale všech orgánů, protože jde o podmínky, které musí zajišťovat průmyslová výroba, těžební provozy, doprava, zemědělství, sdělovací prostředky, výchovné o vzdělávací instituce, orgány samospráv a sdružení občanských aktivit a humanitárních organizací. Základním nástrojem dlouhodobě koncipované efektivní koordinace aktivit všech zúčastněných aktérů bude nadresortní Národní program zdraví.

6.4.3. Zdravotní systém, práva pacientů.

Základem organizace zdravotní péče je síť zařízení veřejného zdravotnictví, organisovaná státem a zajišťující všechny druhy zdravotní péče - tj.  preventivní, diagnostickou, léčebnou, hygienicko - protiepidemickou, posudkovou, pracovně lékařskou, lázeňskou a lékárenskou zdravotní péči - místně, časově a ekonomicky dostupnou, poskytovanou kvalitně a hospodárně všem občanům ČR na úrovni současných medicínských poznatků a ekonomických možností státu. Zdravotnická zařízení, počínaje praktickými lékaři až po specializovaná unikátní vědecko-výzkumná pracoviště netvoří konkurenční systém, ale prostor pro vzájemné doplňování a spolupráci.
Pokračováním reformy českého zdravotnictví je účast volených zdravotních komisí samospráv na zdravotní politice regionu, účast pojištěnců ve správních orgánech pojišťoven, účast pacientů v řídících systémech zdravotního pojištění (dohodovací řízení) a prohloubení způsobů řízení zejména nemocnic volenými správními orgány,.
Česká republika se připojila ke všem mezinárodním konvencím o právech pacientů obecně, ale zejména o ochraně práv určitých pacientských skupin, které nemohou z různých závažných důvodů svoje práva si sami zajišťovat (práva dětí, duševně nemocných, starých osob atd.). Prosazujeme změnu přístupu zdravotníků k pacientům z paternalistického na partnerský spolu s plným právem pacienta na úplné a pravdivé informace o všech aspektech onemocnění a způsobu léčby, organizaci  zdravotní péče, její dostupnosti a možnosti výběru péče, stejně jako o cenách zdravotní péče. 
Na straně pacientů - občanů, kteří již nevnímají zdravotní péči jako bezplatnou a nárokovatelnou bez hranic, chceme výrazně posílit informovanost o organizaci zdravotní péče, její dostupnosti, možnosti výběru péče. Stejně tak i informovanost o cenách zdravotní péče.
Podporujeme rovněž rozšiřování pacientských organizací. Důležitou potřebou pro rozšíření účasti na zdravotní péči je spolupráce občanů a zdravotníků na komunitní úrovni (obce, menší územní celky).

6.4.4. Zdravý život od narození do stáří a boj s nemocemi.

Naše země dosáhla v boji proti dětské úmrtnosti velmi dobré osmé místo mezi 198 zeměmi světa. Je třeba usilovat, abychom se udrželi na tomto předním místě a snažili se i v ostatních ukazatelích výsledků zdravotní péče zařadit se mezi vyspělé evropské země.
Máme dobrou zdravotní péči o děti, musíme ale zintenzívnit zdravotní péči o celou mladou generaci a zajistit péči praktických lékařů pro dospělé a praktických lékařů pro děti a dorost všude - i v nejodlehlejších částech republiky.
Dospělým můžeme již dnes nabídnout odbornou ambulantní i lůžkovou péči, stále však potřebujeme posílit preventivní programy, které zabrání vzniku nebo aspoň oddálí a zmírní nástup civilizačních onemocnění do pozdějšího věku, preferovat neinvazivní metody zákroků a cílevědomě přesouvat těžiště zdravotní péče z lůžkové do ambulantní péče. 
Nepříznivá demografická skladba populace nás zavazuje k tomu,  abychom zajistili lepší podmínky pro uchování pracovní schopnost a soběstačnost lidí nad 60 let věku. Je třeba posilovat psychickou vyrovnanost lidí navzdory stále pestřejším a závažnějším tlakům životního a společenského prostředí.    S rostoucím počtem osob, které se budou dožívat vysokého věku, budeme muset přizpůsobit zdravotní péči jejich specifickým potřebám a udržením nezávislosti na jejich okolí rozšířit kvality jejich života. Znamená to i nové zaměření zdravotní péče na chronická onemocnění, rehabilitační péči a rozšíření pečovatelství .
Úroveň hygienické a protiepidemické péče je u nás dobrá. Tento tradičně uznávaný stav je však třeba soustavně doplňovat programy zdravotní výchovy a informovanosti o nejčastějších příčinách infekčních i neinfekčních civilizačních chorob. Mezi tato onemocnění patří onemocnění srdce a cév, zhoubné nádory, cukrovka a chronická plicní onemocnění, jež jsou současně i nejčastějšími příčinami invalidity a smrti. Musíme se zaměřit na odstraňování rizik těchto chorob, ke kterým patří kouření, nezdravá výživa, nedostatek pohybu, alkohol, drogy a stres.
Za preventivními kroky musí následovat rozvoj diagnostiky, vlastního léčeni, rehabilitačních možností a ošetřovatelské péče.
Stejně tak jako nemoci nás ohrožují úrazy všeho druhu, zejména v dopravě. I zde platí, že výchova a zájem celé společnosti může tuto neblahou kapitolu změnit k lepšímu.
Poskytování potřebné a kvalitní péče všem občanům je dáno nejen budoucí úpravou sledování a řízení zdravotní péče, ale zejména zapojením uznávaných odborníků do sledování zdravotní péče na úrovni krajů i na úrovni ústřední. K tomu je nutno posílit význam lékařské vědy a odpovědnosti odborníků i na rozšířených preventivních a vzdělávacích zdravotních programech.
Podařilo se obnovit výzkum v organizaci zdravotnictví v podobě Institutu pro zdravotní politiku a ekonomiku, který je nutno využívat pro potřebný rozvoj českého zdravotnictví.
Stát musí zajistit odborné vzděláváni všech zdravotnických pracovníků, jež je základním předpokladem pro zajištění co nejkvalitnější zdravotní péče o všechny občany, a nabídnout všem promyšlený systém kontinuálního celoživotního odborného vzdělávání se samozřejmou podporou telemediciny, multimediálních technologií a zapojením zahraničních pracovišť do vzdělávání, vědy i lékařského výzkumu. Musí být posílena role lékařských fakult, fakultních nemocnic a vědeckých, výzkumných a výukových základen v krajských nemocnicích.    Rozšířené a odborně posílené vzdělávací akce budou organizovat Instituty postgraduálního vzdělávání a Škola veřejného zdravotnictví v Praze.
Připravovaný zákon o zdravotnických zařízeních zajistí institucionální podrobné sledování poskytování kvalitní zdravotní péče a udržování odborné úrovně všech pracovníků. 

6.4.5. Financování zdravotnictví a rozdělování zdrojů

Financování zdravotnictví musí být vyrovnané, vyvážené a stabilní tak, aby bylo zaručeno pokrytí nezbytných nákladů a rovný přistup občanů všech sociálních skupin ke zdravotní péči. Základním principem je vícezdrojové financování - převážně ze zdravotního pojištění a veřejných rozpočtů.
Všeobecné zdravotní pojištění ve svých principech solidární účasti, rovného přístupu, hospodárně poskytované péče vysoké kvality a odbornosti splňuje potřebné podmínky jako nástroj k zajištěni sociálního práva na zdravotní péči. Veřejnoprávní systém pojištění umožňuje rozvinutí jak primární péče, tak odborné ambulantní i lůžkové péče, zaručuje svobodnou volbu lékaře pacientem, odbornou ambulantní péči i specializovanou péči nemocniční, podpořenou investičními příspěvky z veřejných rozpočtů.
Podporou skutečné rovnosti (spravedlnosti) v přístupu ke zdravotní péči je i úprava pojistného ve smyslu zvyšování příspěvků osobám s většími příjmy a naopak snižováním osobám s příjmy nízkými. Jedním z velmi účinných způsobů tohoto vyrovnání přístupu je v solidárním zdravotním pojištění běžně užívaná sociální klauzulace, která určitým příjmovým či sociálně potřebným skupinám občanů ruší spoluúčast na zdravotní péči. V našem případě jde o připlácení za některé léky a zdravotní materiál.
Očekáváme, že podobně jako v ostatních evropských zemích se bude i u nás procento z HDP věnované na zdravotnictví v důsledku rozvoje zdravotních technik a nových léčebných postupů zvyšovat. Současně se zvyšováním tohoto procenta bude třeba zvyšovat i příjmy zdravotnických pracovníků jako nezbytné uznání vysoce kvalifikovaným pracovním silám.

7. Sociálně tržní a ekologicky zodpovědná  ekonomika

Do ekonomické transformace vstupovala Česká republika jako středně vyspělá průmyslová země. Za vyspělými zeměmi hluboce zaostávala především v produktivitě - hlavně v důsledku nedostatečné technické úrovně i kvality mnoha svých výrobků - a to tím více, čím byl výrobek složitější, technicky náročnější. Měla tedy dvojjediný úkol - překonat nejen svou systémovou propast mezi centrálně plánovanou a tržní ekonomikou, ale i svou technologickou propast za vyspělým světem.
	Přijatá neoliberální strategie transformace však selhala v samotných základech a vyústila v ekonomickou krizi.
	Dlouhodobý ekonomický program - za této výchozí situace - se proto musí stát mostem mezi střednědobým programem překonání příčin této krize a převedení ekonomiky na růstovou dráhu a mezi dlouhodobějšími cíli hospodářské politiky sociální demokracie. K nim patří především překonávání technologické propasti za vyspělým jádrem zemí EU a dosažení alespoň takové konkurenční zralosti naší ekonomiky, jaká je nezbytná pro naši bezporuchovou integraci do EU. Kromě překonávání tohoto před i polistopadového “dědictví minulosti” však naše ekonomika musí současně již zachytit i nové trendy vyspělého světa - informační revoluci a postupný přechod ke kvartérní společnosti - a zapojit se do nich.
	Naší cestou ke splnění těchto bezprostředních i vzdálenějších cílů je setrvale modernizovaná sociálně a ekologicky zodpovědná tržní ekonomika, harmonizující “neviditelnou ruku” trhu s “viditelnou rukou” státu. Přitom naše hospodářská politika musí být především politikou pragmatickou, která se neváže na učebnicové teorie a poučky, ale těží z nejlepších příkladů evropských sociálnědemokratických vlád, které za sebou mají desítky let, v nichž dokázaly úspěšně zvládnout restrukturalizace svých ekonomik, hospodářské krize, odpovědět na výzvy globalizace, informační revoluce a další problémy.
	Právě zkušenost z těchto stran ukazují, že by naše dlouhodobá hospodářská politika měla vycházet z:

•	Tvůrčího rozpracování obecných zásad hospodářské teorie a z využití zkušeností evropských sociálnědemokratických vlád. Charakter současné české ekonomiky i její vnější podmínky nejsou takové, aby bylo možné spoléhat jen na rady standardních ekonomických učebnic a případná doporučení zahraničních expertů. 
Právě smutné výsledky předchozích vlád mohou sloužit jako varování před pokušením složitý proces transformace ekonomiky zúžit jen na několik jednoduchých kroků, které se dají učinit za několik let. Proto i v budoucím období je nutno se především opírat o velmi pozorné studium hlavních tendencí české ekonomiky v daném období, o dialog s hlavními podnikatelskými skupinami, odbory, zájmovými svazy a dalšími iniciativami a společně hledat způsoby, jak odpovědět na výzvy vyplývající z vývoje evropského a světového hospodářství na prahu 21. století v období globalizace, jak učinit naši ekonomiku konkurenceschopnější.
•	Budování sociálně tržní ekonomiky. Zkušenost evropských sociálně demokratických stran i zkušenost EU přesvědčivě dokazují, že ekonomika bez sociálního rozměru se vymyká svému poslání - vytvářet podmínky pro bohatší život lidí a fakticky vede  ke štěpení společnosti. Bezuzdná honba za ziskem, tak typická pro tržní ekonomiku “bez přívlastků“ se bez prvku solidárnosti, spoluúčasti velmi rychle stává ohniskem napětí ve společnosti a vytváří překážky pro její další rozvoj, o který sociální demokracie usiluje.
•	Sociálního konsensu. Požadavky na solidaritu, spoluúčast se však nemohou dostat do opačného extrému a vytvářet neúměrné břemeno pro veřejné rozpočty. Stejně tak nelze stimulaci podnikatelské aktivity podřídit veškerou činnost státu. Proto je jedním z nejdůležitějších úkolů každé sociálně demokratické vlády hledat prostor pro konsensus všech rozhodujících společenských skupin, na jehož základě lze spojit jak požadavky na růst výkonnosti ekonomiky, na růst produktivity, s požadavky na důstojný život všech členů společnosti. Zkušenosti ukazují, že právě sociálně demokratické vlády mají předpoklady pro nalezení takového konsensu uvnitř společnosti. A dokazují to i jejich reálné výsledky.
•	Využívání potenciálu tuzemského kapitálu. Úspěšnost budoucího rozvoje závisí na tom, jak se podaří zapojit do hospodářského rozmachu i tuzemské kapitálové skupiny, malé a střední podnikání, živnosti, a jaké podmínky budou pro jejich činnost vytvořeny. Jejich stimulace je důležitou podmínkou dlouhodobé hospodářské strategie zejména ve spojitosti s řešením sociálních otázek.
•	Využívání nových poznatků přírodních a technických věd.

7.1. Konkurenční zralost české ekonomiky

	Zvyšování konkurenční způsobilosti české ekonomiky je základní podmínkou, jak obstát před tlakem globalizace světové ekonomiky i před konkurenčními tlaky z méně vyspělých zemí s “levnější prací“ - ze zemí střední a východní Evropy i rozvojového světa.
	Jak však dosavadní zkušenosti ukazují, je dosažení mnohem vyššího “prahu konkurenční zralosti” především kategorickou podmínkou naší bezporuchové integrace do EU. Vyžaduje to překonat podstatnou část našeho zaostávání úrovně produktivity za vyspělým jádrem EU a zejména tam, kde zaostáváme nejvíce - u  technicky náročnějších výrob, zvláště u tzv. “vysokých technologií“. To je také hlavním předpokladem, aby naše integrace do EU nevedla k cenovým, mzdovým, nákladovým a celkovým šokům.
	Tyto rozdíly nelze přitom překonat jen plošným zánikem technicky náročnějších výrob (popř. jejich změnou na kooperace na nižších úrovních zpracování), ale naopak především modernizací a dalším rozvojem životaschopných, technicky náročných finálních výrob současně s rozvojem sofistikovaných služeb. Naši ekonomiku je přitom nutno postupně zapojit do soudobé technické, informační revoluce, soustřeďující se do navzájem propojených komunikačních a mediálních technologií, jakož i do rozvoje a využití nejnovějších výsledků zejména v oblasti biotechnologií, genetiky a kvantové fyziky (samozřejmě v  souladu s principem předběžné opatrnosti).  
	K dosažení tak náročného cíle nestačí jen jednostranné kroky, ale nezbytný je komplexní program hospodářské politiky, který by promyšleně harmonizoval využití našich hlavních komparativních výhod - rozvoj vědy, výzkumu a vzdělávání, podporu kvalifikované práce a technického rozvoje i zvyšování jakosti ve firmách  - s podporou domácích i zahraničních investic především do výrob technicky vyspělých výrobků i služeb a  do vysokých technologií (hi-tech).
Předpokladem je, zejména v nejbližších letech, rovněž rozšíření prostoru a podpory pro podnikání perspektivních klíčových podniků - včetně podpory revitalizací některých z nich - i drobných a středních podniků, které mohou dynamizovat inovace, exportní výkonnost a ekonomický růst. Vyžaduje to jak účelně využívat možnosti vstupu našich podniků do multinacionálních sítí tam, kde je to výhodné, tak i pronikat do mezer světového trhu podniky převážně domácích vlastníků (včetně institucionálních) tam, kde to mohou dokázat (jako to úspěšně praktikují i jiné menší vyspělé ekonomiky).
Dosažení tak náročných cílů může být jen výsledkem dlouhodobé přípravy na naše plné členství v EU a bude dovršeno po našem vstupu do EU (i s využitím přechodných období).

7.2. Rychlý a trvalý ekonomický růst

	Hospodářský pokles ve druhé polovině devadesátých let ještě více vzdálil naši zemi vyspělé západní Evropě. K postupnému překonání tohoto našeho zaostávání je nezbytná obnova ekonomického růstu na zdravých základech - orientovaná na posílení tuzemské výrobní základny, restrukturalizaci a modernizaci průmyslu, obnovení výkonnosti stavebnictví a zemědělství, růst výkonnosti terciárního sektoru. Nejde však jen o rychlý, ale také o soustavný a trvalý růst, který by umožňoval (společně s dalším postupným zkracováním pracovní doby) sladit požadavky na vysoký růst produktivity se snižováním neúnosně vysoké nezaměstnanosti (zejména v některých regionech) a dále rozvíjet lidský kvalifikační potenciál. Současně by měl  vytvářet podmínky pro další růst v budoucnosti a neměl by být v konfliktu s životním prostředím společnosti.
	Dlouhodobým zdrojem modernizace a růstu ekonomiky bude především vysoký růst produktivity, vyšší než růst mezd, podpora domácích úspor i přílivu zahraničního kapitálu. K růstu však musí výrazně přispět i prorůstově orientovaná makroekonomická - rozpočtová i měnová - politika.

7.3. Aktivní hospodářské politiky

ČSSD bude usilovat o to, aby byla prováděna aktivní hospodářská politika zvyšování konkurenceschopnosti českého průmyslu, stavebnictví, energetiky a služeb založená na využití špičkových výrobků a špičkových průmyslových a informačních technologií. To zároveň podpoří tvorbu nových pracovních míst jako zdroj dalšího růstu hospodářské výkonnosti ČR
Rozvoj průmyslové výroby pokládáme za jeden z nejdůležitějších cílů naší hospodářské politiky. Právě v rozvoji moderních průmyslových odvětví spatřujeme příležitost ke zhodnocení komparativních výhod české ekonomiky, zejména pak pokračování ve staleté tradici průmyslové výroby v našich zemích, kterou v současné době musíme zakládat především na mimořádně adaptabilní pracovní síle a její vysoké kvalifikaci. Spatřujeme v tom i příležitost ke změně struktury průmyslu od tradičních “těžkých“odvětví k odvětvím s vysokým zhodnocením národní práce i ekologicky přívětivým. Stejně tak pokládáme za nespornou výhodu i polohu ČR na pomezí mezi EU a nově se otevírajícími trhy střední a východní Evropy, která umožňuje výhodnou alokaci řady výrob (zejména průmyslových). Tomu by měla odpovídat i vládní politika podpory průmyslových zón (budování infrastruktury a propojení na hlavní dopravní tahy). Budeme proto usilovat, aby byl rozvíjeny hlavně moderní a dynamicky se rozvíjející obory průmyslové výroby s vysokou přidanou hodnotou, které povedou k rychlému růstu průmyslové výroby a tím i rychlejšímu růstu HDP.
Považujeme za účelné,aby stát koordinoval vhodně zvolenými nástroji a v souladu se závazky ČR vůči EU především regionální rozmístění nových průmyslových investic (velké investice na zelené louce) tak, aby se zmírňovaly regionální rozdíly zejména v nezaměstnanosti a v celkovém stupni rozvoje ekonomiky jednotlivých regionů. V nejbližších letech by měla být do podpory konkurenceschopnosti věnována i část prostředků získaných z privatizace.
Podpora konkurenceschopnosti bude také vycházet z překonání přetrvávajících nedostatků v oblasti výzkumu a vývoje. Pomoci mohou programy veřejné podpory výzkumu a vývoje založené na výzkumných inženýrských inovačních centrech, iniciovaných průmyslovými podniky a univerzitami, případně i s pomocí krajských orgánů, které budou schopny pracovat s vysokou efektivitou při realizaci poznatků v praxi.   
	Součástí tohoto úsilí je také výrazná podpora rozvoje zemědělství, tak důležitého pro rozvoj venkova, uchování rázu naší krajiny a stabilizaci osídlení. V produkci potravin je nutno dosáhnout, aby saldo agrárního obchodu (vůči zahraničí) bylo vyrovnané nebo kladné. Musíme proto stanovit pravidla pro tržně ekonomické prostředí zemědělským podnikatelům v oblastech, kde lze vyrábět v konkurenci s evropskými a světovými cenami. Jeho podpora se musí opírat o  nástroje používané v EU a směřující k vysoké efektivnosti výroby, stabilizaci trhu (garantované ceny) a zachování konkurenčního prostředí. V oblastech s nevýhodnými přírodními podmínkami a v oblastech s omezením zemědělské výroby z jiných důvodů chceme formou placené společenské objednávky udržovat prostřednictvím zemědělské činnosti kulturní krajinu a zlepšovat její mimoprodukční funkce.
	Zvýšení konkurenční schopnosti je rovněž podmíněno nutnými změnami v sektoru dopravy a spojů. Jde především o harmonizaci cílů dopravní politiky ČR s evropskou dopravní politikou, to znamená o zvýšení kvality, bezpečnosti dopravy a o podporu dopravních systémů šetrných k životnímu prostředí. Dále je nutno dobudovat dopravní infrastrukturu mezinárodního, celostátního i regionálního významu. Při tomto úkolu je třeba co nejvíce rozvíjet spolupráci veřejného a soukromého sektoru. Velkou pozornost je nutno věnovat zkvalitnění dopravní obslužnosti území.
	Vytvoření vyšších územně správních celků považuje ČSSD za významný krok k posílení demokratického charakteru státu a směr jak převést správu veřejných věcí co nejblíže občanovi. Nemenší význam má budování  těchto regionů i pro ekonomiku, neboť by postupně mělo vést k tomu, aby regiony dokázaly usměrňovat (s pomocí centrální vlády) i vývoj ekonomických aktivit na svém území. Široké spektrum aktivit regionů by se mělo v první řadě projevovat na postupném zmenšování rozdílů ve stupni rozvoje jednotlivých regionů a zvláště zaostávajících mikroregionů. Jednou z cest je širší propojení hospodářských aktivit v regionu prostřednictvím sítě profesních sdružení, hospodářských komor a dalších občanských institucí. Stejně tak by mělo jít o využití potenciálu regionů v cestovním ruchu, rozvoji služeb a při přípravě lokalit pro nové kapacity v oblasti výroby a služeb.  

7.4.  Fiskální a daňová politika

Spravedlivou a vyváženou daňovou soustavu považuje sociální demokracie za jeden z účinných nástrojů sociálně demokratické politiky omezování sociální nerovnosti, vzniklé nerovnoměrným rozdělováním společenského bohatství a výrazem snahy o posílení sociální soudržnosti. 
Efektivní daňová a odvodová soustava musí být nastavena tak, aby zajistila udržitelné financování sociálního státu, jehož soustava veřejných rozpočtů může zajistit podmínky pro překonávání sociálních  nerovností a rovné příležitosti v důstojnosti, svobodě a právech všech občanů. Těmto cílům musí odpovídat i rozsah a úroveň veřejně financovaných služeb pro občany.
Podíl vybraných daní a odvodů je v ČR nyní o něco nižší než je obvyklé v zemích EU. ČSSD musí usilovat o mírné zvýšení (3 - 4%) a následnou dlouhodobou stabilizaci celkové daňové kvóty. Musí být překonána tendence naší daňové soustavy směřovat k samovolnému snižování podílu vybraných daní na HDP a tak i tendence ke schodkovosti rozpočtu (resp. nedostatečná tendence k dlouhodobé udržitelnosti veřejných financí). Soustava daní musí daleko více odrážet průběh hospodářského cyklu, tj. v etapě hospodářského růstu směřovat k přebytku veřejných rozpočtů.
Struktura daňových příjmů rozpočtů vyžaduje pozorně vážit poměr přímých a nepřímých daní. Podíl nepřímých daní na naší daňové kvótě je vyšší než je západoevropským standardem. Další výrazné posilování nepřímých daní na úkor přímých by oslabilo přerozdělovací funkci daňové soustavy a vedlo k vyššímu zatížení spotřeby skupin obyvatel s průměrnými a nižšími příjmy.  
Sociální demokracie není příznivcem zvyšování daní. Jako politická strana si však je vědoma toho, že udržitelnost sociálního státu, vytváření prostředí pro zmírňování  příkrých rozdílů, udržování sociální soudržnosti společnosti vyžaduje vedle sociální solidarity také solidaritu v oblasti daňových příjmů státu. Nemůže a nechce usilovat o líbivou popularitu plošného snižování daní bez ohledu na důsledky, jaký by takový postup měl právě v zásadních otázkách jako je sociální konsensus společnosti.
Klíčovým nástrojem této politiky jsou progresivně koncipovaná daň z příjmů (fyzických i právnických osob) a majetkové daně. Míra progresivity daně z příjmů fyzických osob v České republice je v současné době mnohem nižší, než je průměr zemí EU, zejména s přihlédnutím k nejvyšším příjmovým skupinám. ČSSD musí usilovat o vyšší zdanění kategorie nejvyšších příjmů opětovným zavedením čtvrtého pásma zdanění příjmů na úrovni 37 - 40%. Daň z příjmů právnických osob je nutno udržovat na mezinárodně konkurenceschopné hranici (přitom systém pobídek pro zahraniční investory zaručuje dlouholeté daňové prázdniny). 
ČSSD by měla podpořit postupné zvyšování majetkových daní tak, aby se jejich podíl na celkové daňové kvótě dostal na úroveň obvyklou v zemích Evropské unie. Při tom je však nutno pečlivě posuzovat konkrétní dopady těchto opatření, aby nedocházelo k neúměrnému zatížení vlastníků nemovitostí ze středních a nižších příjmových skupin. Stejně tak je nutno čelit snahám o neúměrné snižování daně dědické a darovací, které jsou nižší než je Evropě obvyklé. 
Nově koncipovanou  daní by mohla být daň z převodu kapitálu, která by ztížila převody kapitálu spekulativního typu. 
ČSSD musí trvale usilovat o zlepšení výběru daní a cel, včetně důsledného boje proti daňovým únikům a legalizaci výnosů z trestné činnosti. Za nezbytnou podmínku úspěšnosti této snahy považuje zavedení přiznání z nemovitého majetku a vymezeného okruhu luxusního movitého majetku.

7.5. Ekonomická moc musí podléhat demokratické kontrole 

V dnešní době jsme svědky omezování přímého vlivu národních států na hospodářskou politiku, kdy v rukou státu dnes zůstávají pouze nepřímé selektivní nástroje, z nichž hlavními jsou rozpočtová a daňová politika. S omezováním reálné hospodářské moci států se ekonomická a tím i politická moc  stále více přesouvá na úroveň nadnárodních finančních a průmyslových korporací. Tím také dochází ke zmenšování vlivu demokratických institucí státu a ocitá se tak v ohrožení demokracie samotná. 
Sociální demokracie musí čelit oslabování váhy demokratických rozhodnutí na národní i mezinárodní úrovni, musí usilovat o to, aby občané mohli i nadále o všech důležitých otázkách rozvoje společnosti rozhodovat v rámci demokratických procesů. Usiluje o to, aby moc nadnárodních kapitálových skupin byla kontrolována a zejména byly kontrolovány mezinárodní kapitálové toky, které mohou silně ovlivňovat jednotlivé ekonomiky. Regulace těchto institucí může přispět k vytvoření příznivého prostředí pro rozvoj zejména tranzitivních ekonomik, které jsou především ohrožovány těmito pohyby kapitálu.
Na mezinárodní úrovni bude sociální  demokracie usilovat o vytvoření mezinárodního rámce pro regulaci nadnárodních finančních a průmyslových společností. K tomu lze využít některé již existující mezinárodní instituce s tím, že bude posílen jejich demokratický charakter a výkonné pravomoci. Je nutno vytvořit takové mezinárodní prostředí, v němž bude úrovni ekonomické globalizace odpovídat i úroveň finanční, právní, sociální a ekologické regulace, realizované demokraticky legitimovanými mezinárodními organizacemi.
Vedle toho sociální demokracie pokládá za potřebné usilovat o kontrolu činnosti monopolů uvnitř státu tak, aby státní monopoly pouze nenahradily monopoly privátní. Privatizaci musí doprovázet vytvoření pevného státního regulačního rámce všude tam, kde je potřeba ochránit veřejný zájem, národní bezpečnost, životní  prostředí, svobodnou soutěž a zejména posílit práva spotřebitelů. Právě ochranu  zájmů spotřebitelů považujeme za svůj důležitý úkol. Nelze se smiřovat s tím, že spotřebitelé se svými oprávněnými požadavky jsou nejednou zcela bezbranní proti byrokratické mašinérii privátních monopolů, vystaveni zbytečným požadavkům na poskytování osobních dat, manipulaci s cenami zejména síťových služeb a dalším negativním jevům.
 Občané musí mít právo na informace o činnosti soukromých podniků (zejména takové, které se dotýkají jejich práv, např. o účincích na zdraví apod.). Sociální demokracie bude usilovat o to, aby legislativními nástroji bylo podpořeno právo zaměstnanců na ovlivňování základních otázek rozvoje podniků. 
Je nutno vytvářet takové demokratické mechanismy, které zabrání prorůstání ekonomické, mediální a politické moci, vedoucí ke vzniku demokraticky neovlivnitelných mocenských elit. V moderní společnosti platí stále naléhavěji, že moc má rovněž svou mediální podobu. I mediální prostředí musí podléhat demokratické kontrole, která nebude omezovat svobodu medií, ale zabrání jejich zneužívání pro zájmy vlastnických skupin. Mediální svět potřebuje objektivní kritické vazby. Sociální demokracie bude usilovat o udržení a rozvoj veřejnoprávních sdělovacích prostředků. 

7.6. Privatizace a kultivace podnikání

Sociální demokracie podporuje všechny kroky, které vedou ke zprůhlednění a kultivaci podnikání a vlastnických vztahů.
Požadujeme, aby byla důrazně uplatňována vlastnická práva státu. Považujeme za nutné stanovit meze účelné privatizace tak, že stát si ponechá vlastnictví strategicky rozhodujících řídících systémů a sítí v energetice, dopravě a vodním hospodářství a vlastnictví pošty. Zcela odmítáme privatizaci lesů, stejně jako likvidaci veřejnoprávního školství a zdravotnictví, které pouze v této formě mohou zajistit současně efektivní a také nákladově racionální služby širokému okruhu obyvatelstva nezávisle na jeho sociálním postavení a regionu, v němž žijí.
Jsme pro rovnoprávnost všech forem vlastnictví. Kde je to účelné, považujeme za vhodné využívat možností privatizace institucionálními tuzemskými investory. Podporujeme tradiční  efektivní způsoby družstevního vlastnictví. Domníváme se, že se musí zvýšit – analogicky k situaci v EU – úloha krajských orgánů, měst a obcí jako vlastníků a jejich zodpovědný vztah k tomuto majetku.
Očekáváme také zodpovědný vztah vlastníků k majetku a to zejména tam, kde tato vlastnická práva k majetku mohou zasahovat do práv jiných osob. 
Překonání devastace devadesátých let, která se projevuje ztrátou etiky podnikání, pokřivenými měřítky hodnot, rozsáhlou korupcí a ekonomickou kriminalitou, vyžaduje především stanovit jasná pravidla podnikání. Vyžaduje i rozhodný boj s kriminalitou a korupcí, který nesmí polevit. Naším dlouhodobým cílem je taková kultivace ekonomického prostředí a právního i etického rámce podnikání, která bude plně srovnatelná s EU.

7.7. Ekologicky trvale udržitelný rozvoj

V současnosti je již zřejmá neudržitelnost prudkého růstu průmyslové civilizace, stejně jako jsou zřejmé s ní spojené globální ekonomické problémy.Udržitelný ekonomický sociální a kulturní rozvoj  zakládáme  na citlivém vztahu k přírodě, na rozumném čerpání jak neobnovitelných zdrojů, tak zdrojů obnovitelných.Odmítáme dosavadní umělé rozdělování ekonomických a ekologických cílů, jejichž vzájemná podmíněnost je stále více zřejmá a nevyhnutelná.
	Ekologické problémy spojené s čerpáním a rychlým úbytkem přírodních zdrojů, zvyšujícím se nedostatkem pitné vody, rostoucím znečištěním životního prostředí, ale i přelidněním některých částí světa, vyvolávají nebezpečí vzniku katastrofických důsledků pro lidskou civilizaci a kulturu. Děje se tak z nedostatečného poznání věcí a respektu vůči základním sociálním, ekologickým, kulturním a nakonec i hospodářským problémům lidstva, problémům, jež se stále jen, s neuspokojivou odezvou, vyhrotily v poslední čtvrtině 20. století. 
	Proto je strategií našeho programu pro 21.století trvale udržitelný rozvoj. Jedná se o maximálně šetrné a hospodárné využívání přírodních zdrojů. Při tom nesmí být ohroženy přírodní ekosystémy z hlediska jejich druhové rozmanitosti.
	To vše se dá shrnout pod pojmem uplatňování racionální vědecky koncipované ekologické politiky. Její součástí zůstává také souhrnná ochrana a tvorba kulturní krajiny z pohledu funkčnosti a estetiky,a to jako komplexu přírodních, polopřírodních a lidmi vytvořených složek včetně hmotného kulturního dědictví.
	 Přitom by se měla jednoznačně dávat přednost prevenci před donedávna obvyklým a zpravidla nedostatečným odstraňováním nepříznivých následků výrobně spotřebního procesu lidské společnosti, znečišťování, poškozování, devastování, degradace apod... 
	V dlouhodobém ekologickém programu soustřeďujeme pozornost nařešení narůstajících problémů, které se důsledně promítají do všech sektorových politik:

•	V surovinové politice směřujeme k ochraně zdrojů surovin pro budoucnost cílevědomými substitucemi nedostatkových primárních surovin a energií využíváním obnovitelných zdrojů a druhotných surovin, recyklace a odpadového hospodářství. 
•	V energetice se zaměříme na úspory a vyšší využití energetického potenciálu primárních energetických zdrojů a užívání obnovitelných a netradičních zdrojů v souladu s trendy v Evropské unii. Další využívaní atomové energie spojujeme s nezbytným technologickým pokrokem především pokud jde o bezpečnost jaderných elektráren a problémy spojené s likvidací radioaktivního odpadu. 
•	Při rozvoji průmyslu spojeného se zaváděním nejlepších  dostupných vyspělých technologií budeme podporovat snižování surovinové a energetické  náročnosti s minimálními dopady na životní prostředí. Jedním z kritérií jakosti technologií a výrobků se musí stát jejich ekologická kvalita. Důsledná pozornost bude věnována také likvidaci ekologických zátěží, průmyslových a komunálních odpadů.
•	U dopravní politiky spojené s exponenciálně narůstající hustotou individuální a nákladové dopravy a řešením jejích nepříznivých dopadů na životní prostředí upřednostníme kolejovou přepravu před ostatními méně ekologicky vhodnými způsoby dopravy, např. individuálním motorizmem.
•	Agrární politika musí počítat také s podporou zemědělství v méně produktivních oblastech a ve velkoplošných chráněných územích stejně jako zemědělců produkujících ekologické potraviny. Extenzívní polyfunkční zemědělství nezastupitelně vytváří tradiční kulturní krajinu. 
•	Půdní fond, který  je nereprodukovatelným přírodním zdrojem, musí být pod účinnou ochranou. Jeho ekologicky optimálním využitím chceme přispět ke stabilitě venkovského osídlení a prostoru. Racionálním rozhodovacím procesem a využitím institutu krajinného a územního plánování budeme udržovat ekologickou rovnováhu mezi růstem měst včetně budování nových závodů “na zelené louce“ a ochranou hodnot nezastavěné kulturní krajiny.
•	V urbanistické politice  se zaměříme na tvorbu urbanistických struktur,  které povedou  k  zastavení  stále se  zhoršujícího se životního  prostředí sídel a jeho postupnému zlepšování.
•	V lesnické politice sledujeme posílení sociálně ekologických funkcí lesů, což je nepředstavitelné bez uchování současné rozlohy lesů ve státním vlastnictví. Soukromí vlastníci musí mít naopak zaručeny přiměřené finanční kompenzace za služby poskytované společnosti.
•	Ve vodní a vodohospodářské politice věnujeme vyšší péči ochraně vod pro zajištění dostatečného množství vody pitné a užitkové pro spotřebu, ale také jejímu čištění a udržení v krajině ve smyslu práva Evropské unie. Budeme podporovat rozvoj a revitalizaci říčních a rybničních soustav sloužících k udržení vody v krajině a k zmírňování jejího klimatu  spolu s vytvářením podmínek pro regulaci povodňových odtoků.
•	Aktivní ochranu  ekosystémů chápeme jako základ ochrany přírody. Jen tak lze zajistit druhové bohatství a dynamickou rovnováhu jejích složek jako základ trvale udržitelného rozvoje přírody a krajiny. Národní parky a další chráněná území vytvářejí historické přírodní bohatství společnosti, které je nutno chránit a obnovovat stejně jako přírodně - historický ráz kulturní krajiny (historické parky, zahrady a krajinné památkové zóny či roztroušenou krajinnou zeleň) a udržitelnou podobu turistického ruchu v souladu se zájmy přírody. Podpoříme vytváření a fungování celoevropské ochrany přírody.

	Důsledně formulovaná a cílevědomě prakticky prosazovaná ekologická hlediska organicky zapadající do okruhu obecného přístupu trvale udržitelného rozvoje se musí proto stát nedílným prvkem koncepcí rozvoje lidského společenství. Systematická výchova a školení v tomto duchu musejí probíhat od předškolního věku po celý život člověka a patřičná relevantní informovanost by se měla stát každodenní záležitostí. Posílena by proto měla být odpovídající institucionální a právní základna. Postupné zavádění ekologické daňové reformy by mělo nastartovat zásadní obrat ve směřování společnosti k udržitelnému rozvoji.
	Navzdory značným nákladům musí být překonána ekologická “zátěž“ z minulosti. Dalšímu znečišťování životního prostředí musí být zabraňováno účinnými sankcemi a naopak zavádění technologií příznivých životnímu prostředí musí být podporováno a zvýhodňováno. Chceme zvýšit prestiž našeho státu na mezinárodní úrovni jako moderního státu, který má úctu a odpovědnost k přírodnímu bohatství Země a k udržitelnému rozvoji a zároveň bude dobrým partnerem ostatním státům ve snaze snižovat staré zátěže a preventivně zmírňovat civilizační tlak na společné životní prostředí.	
	Dlouhodobě neslouží člověku nic, co ničí životní prostředí. Proto jedinou šancí na přežití lidstva je naučit se s přírodou a v přírodě žít. Koncept trvale udržitelného rozvoje pak je výrazem úcty k živým bytostem, organizmům a přírodě jako celku.

7.8. Naše pojetí kvartérní společnosti

	Probíhající technická a informační revoluce vede nejen k dalšímu urychlování dosavadního růstu produktivity. I u nás budou jejím důsledkem i hlubší společenské změny. Povede k přechodu do nové éry, k  přechodu od terciární společnosti, kde sektor služeb má převahu, ke společnosti znalostí, ke kvartérní společnosti. Bude zřejmě založena na rozmachu především sektoru kvartérních služeb spojených s intelektuálním a fyzickým rozvojem člověka. Takový převážně nehmotný rozvoj může být i ekologicky trvale udržitelný.
	Naším cílem je zachytit kontakt s tímto vývojem, i když naše společnost je dosud na nižším vývojovém stupni - a přiměřeně jej sledovat. Ani u nás to však nemůže být zúženo jen na podporu technologické revoluce – na výzkum a uplatnění nových, především informačních technologií a na vzdělávání, ale i na počátek nástupu k postupnému rozvinutí jejích společenských důsledků  (k rozvíjení kvartérní společnosti), i když jejich hloubku dnes ani není možno plně dohlédnout.
	Dosavadní půlstoleté zkušenosti ukazují, že historicky selhaly a opakovaně selhávají krajní cesty - jak “čistě tržní“, tak centrálně plánovaná ekonomika. Pro vytvoření hlavního předpokladu nové, kvartérní společnosti - pro dosažení vyšší produktivity - i pro plnokrevné působení a další rozvíjení této společnosti může být úspěšná především modernizovaná sociálně-tržní ekonomika, založená na harmonické, vyvážené úloze trhu a státu, a to zejména při koordinaci ekonomických činností, při rozdělování a přerozdělování jejich výsledků i ve využívání plurality vlastnických forem kapitálu včetně harmonického partnerství veřejného a soukromého sektoru. 
Míra a tvar tohoto “vyvažování” se musí trvale modernizovat. Zdá se, že se budou měnit i hlavní “hnací síly“ a faktory růstu produktivity a ekonomického vývoje. Vedle kapitálu a tržní motivace chování člověka (tržních subjektů)  se budou stále větším výrobním faktorem stávat znalosti. V kvartérní postkapitalistické společnosti se kyvadlo vyvážené úlohy “neviditelné ruky trhu“ a “viditelné ruky“ státu bude možná opět posunovat spíše ke zvýšení úlohy viditelné ruky. Bude tomu tak nejen proto, že trh zde v mnohém selhává. Bude tomu i proto, že se při zvyšování produktivity bude zvyšovat úloha znalostí, stejně jako při rozhodování poroste vedle vlastníků kapitálu vliv spoluúčasti zaměstnanců (“produkujících“ znalosti), že se zejména v kvartérních službách - především ve vzdělávání, zdravotním a sociálním zabezpečení - bude zvyšovat úloha solidarity. oproti individuálnímu nákladu a výsledku. Naším dlouhodobým cílem je stírat dosavadní prohlubující se polarizaci mezi bohatými a chudými a nedovolit její přerůstání i do vzdělávání, nebo dokonce do prodlužování lidského života. 
Soudobé opačné snahy neoliberálů a další ústup státu z ekonomiky i v prosperujících sociálně tržních ekonomikách považujeme proto za anachronismus.
	Hlavní sociální silou kvartérní společnosti  bude  především intelektuál v nejširším pojetí: nejen dnešní “bílé límečky“, ale intelektualizovaná pracovní síla včetně dělníků v “bílých pláštích“. Především o jejich podporu by se měla ČSSD ucházet a opírat při realizaci své vize kvartérní společnosti - společnosti znalosti, spoluúčasti a solidarity.

8. Společnost vzdělání, vědy, a informací. 
8.1. Náše cíle a  přístupy k vzdělávání a výchově 
Cílem vzdělávání a výchovy je zdravě sebevědomý člověk, připravený pro život svým vzděláním a kvalifikací, který má předpoklady uplatnit se na celém světě.
Považujeme za nutné, aby se odpovídajícího vzdělání dostávalo všem, bez ohledu na jejich sociální a ekonomické podmínky, věk, etnický původ a vrozené či získané dispozice. To na druhou stranu předpokládá, že každý občan a celá společnost bude považovat investice vložené do vzdělání za nejefektivnější vklad do budoucnosti.
Cílem politiky ČSSD je vytvoření společnosti, jejíž rozvojový potenciál bude stavět na kvalifikaci a vzdělání občanů - vytvoření vzdělanostní společnosti. Náš humanismus je veskrze praktický: staví na zkušenosti, že nejúspěšnější byly odedávna společnosti schopné vytvářet podmínky, v nichž co nejvíce lidí mohlo, chtělo a umělo rozvíjet své schopnosti tak, aby z nich měli prospěch oni i ostatní.
Vzdělávání musí být chápáno jako celoživotní proces, který učí jedince aplikovat a využívat získané vědomosti ve prospěch jeho samého i ve prospěch celé společnosti. Pro toto pojetí musíme získat širokou občanskou veřejnost včetně učitelů všech vzdělávacích stupňů. Škola musí být otevřená veřejnosti, propojena s dalšími aktivitami, které souvisí se vzděláváním a poznáváním. Musí být místem, kde žáci získávají vztah k druhým lidem a přírodě, ke své obci a zemi, k její kultuře a umění, tradicím a v neposlední řadě ke své mateřštině.
Sociální demokracie se hlásí k zásadám světové konference UNESCO o vzdělání, které určují několik priorit: učit se být, učit se žít spolu, učit se poznávat, učit se jak se učit. 
Vzdělávací proces proto musí plnit tři navzájem související a doplňující se funkce: rozvíjet lidskou osobnost, vychovávat občana - umožnit jeho začlenění do společnosti, připravovat na povolání.  Důraz klademe na pěstování kladného vztahu ke vzdělávání, na chápání světa v jeho souvislostech, multikulturní výchovu a výchovu k toleranci.
Za výchovu a vzdělávání svého dítěte odpovídají především rodiče, kteří by měli spolupracovat se vzdělávacím zařízením, které jejich dítě navštěvuje.
Vzdělání považujeme za veřejný statek. Proto se stát nemůže zříci své odpovědnosti za garantování přístupu ke vzdělání, jeho kvalitu, akceptování nových trendů. Nese odpovědnost za bezchybné fungování celého systému škol a vzdělávacích institucí. Musí mít právo kontroly. Součástí vzdělávacího procesu  musí být hodnotící nástroje, které ověří výstup v jednotlivých etapách vzdělávání a zajistí srovnatelnost.
Za pilíř našeho školství považujeme školství veřejné. Formy veřejného a neveřejného vzdělávání považujeme za rovnocenné. Za součást vzdělávacího systému považujeme základní umělecké školy, které významně kultivují osobnost dítěte, rozvíjejí jeho talent a připravují k dalšímu eventuálnímu studiu, a školy jazykové.
Považujeme za žádoucí rozvíjet základní dovednosti populace v práci s informacemi získanými prostřednictvím informačních  a komunikačních technologií tak, aby je uměl nejen získávat, ale především kriticky analyzovat a vyhodnocovat. Informační gramotnost musí prolínat celým vzdělávacím procesem, neboť osvojením si komunikace prostřednictvím těchto technologií bude v budoucnu předpokladem jakékoliv kvalifikace. Sociální demokracie prosazuje začlenění distančních forem - a dalších forem, které umožňují využívat moderní informační a komunikační technologii - do studia zakončeného standardně certifikovanou zkouškou.
Škola a další zařízení  a organizace pracující s dětmi a mládeží musí být místem, kde lze pestrou nabídkou k aktivnímu využívání volného času pozitivně ovlivňovat děti a mládež a předcházet negativním vlivům na ně. Považujeme za žádoucí soustavně vytvářet školám, ostatním zařízením a organizacím ekonomické i legislativní podmínky pro rozšiřování této činnosti.

8.2. Součásti vzdělávací soustavy a jejich specifikai.
8.2.1. Předškolní vzdělávání 
Předškolní vzdělávání zaujímá ve školském systému specifické a důležité postavení. Chceme, aby mateřská škola by měla být pro všechny děti místem osobnostního rozvoje, místem získávání sociálních zkušeností, poznatků o světě, i místem specifické přípravy na následující vzdělávání, kde se na tomto procesu spoluúčastní rodiče. Mateřskou školu považujeme za důležitý počáteční stupeň celoživotního vzdělávání, který  hraje významnou roli v založení a rozvoji předpokladů společenské integrace. Proto považujeme za nutné legislativně zajistit  zákonný nárok na předškolní vzdělávání a vytvořit reálnou možnost jej naplnit.

8.2.2. Základní vzdělávání 
Základní vzdělávání je  jedinou vzdělávací etapou, které se povinně účastní každé dítě. Má zásadní význam pro včasnou korekci případných handicapů, ale i podchycení zvláštních schopností, zájmu, či talentu dítěte. Za  důležitý aspekt povinné školní docházky považujeme možnost vzdělávání v přirozených společenstvích  dětí.
Chceme, aby škola byla místem, kam děti chodí rády. Tomu musí odpovídat klima školy. Jde především o přizpůsobení se dítěti, respektování přirozených rozdílů ve zrání i učení jednotlivých dětí, postupnou optimalizaci vyčleňování žáků z přirozeného populačního kolektivu do výběrových či specializovaných škol.
Chceme, aby škola byla otevřená veřejnosti, propojena s dalšími aktivitami, které souvisí se vzděláváním a poznáváním. Musí být místem, kde žáci získávají vztah k druhým lidem a přírodě, ke své obci a zemi, k její kultuře a umění, tradicím a v neposlední řadě ke své mateřštině a kde současně zvládne alespoň jeden světový jazyk.
Cíl základní školy vidíme především v poskytování co nejkvalitnějšího základu všeobecného vzdělání všem žákům. Důraz  klademe  na  motivaci k učení, na rozvíjení vlastních schopností a zájmů, na tvořivost v řešení problémů, na osvojení účinné komunikace, na spolupráci a respekt k práci druhých, na schopnost projevovat se jako svobodná osobnost, na toleranci a ohleduplnost, na vnímavý vztah k lidem i přírodě, na odpovědný vztah k sobě a svému zdraví, na reálný odhad svých možností. Výrazné změny  osobnosti žáka v období puberty se projevují ve zvýraznění individuálních rozdílů mezi žáky, ve snaze projevit vlastní identitu, ve velké kritičnosti vůči dospělým a jejich světu,  v rozporném hodnocení sebe sama a svých možností. 
Proto považujeme za nezbytné legislativně vytvářet  podmínky pro diferencované vyučování uvnitř školy (možnost integrace předmětů, individualizace podle zájmů a speciálních potřeb žáků). To je předpokladem  pro rozvoj talentů a i pro integraci znevýhodněných žáků, pro respektování rozmanitosti osobností dětí.
Budeme usilovat o to, aby se odpovědnost rodičů za výchovu a vzdělávání svých dětí zejména projevila ve spolupráci se školou při předcházení a nápravě problémů v chování a vzdělávání jejich dítěte.

8.2.3. Střední všeobecné a odborné vzdělávání
Tímto stupněm prochází převážná většina populace. Proto je podstatné, aby střední vzdělávání věnovalo pozornost především vytvoření základů pro další celoživotní vzdělávání a pro občanské a pracovní uplatnění ve společnosti. Schopnost uplatnit se v průběhu celého života závisí na tom,  je-li člověk vybaven dostatečně širokým všeobecným základem vzdělání a klíčovými kompetencemi potřebnými pro své uplatnění ve společnosti.
Považujeme za zásadní, aby toto vzdělání bylo přístupné všem žákům, aby se zvyšoval podíl populace dosahující úplné střední vzdělání, a byla zajištěna srovnatelnost výsledků vzdělávání. Každému musí být během jeho života  zachováno právo studovat na střední škole a splnit podmínky, které opravňují ke studiu na vysoké škole. Je třeba zajistit odborné vzdělávání umožňující snadnější vertikální i horizontální prostupnost . Vzdělávací programy koncipovat převážně v modulové formě. 
Jsme toho názoru, že střední školy poskytující všeobecné vzdělání nemohou připravovat pouze žáky pro studium na vysokých školách, ale i pro profesionální praktický život. Učňovské a střední odborné školy naopak musí věnovat více pozornosti všeobecnému vzdělání. Profesní příprava musí odpovídat rozvoji techniky a potřebám trhu práce a její úroveň je třeba zkvalitňovat.
Střední odborné vzdělání představuje široké spektrum vzdělávací nabídky, která by měla umožnit studentům vybrat si vzdělávací program odpovídající jejich schopnostem, zájmům a  potřebám trhu práce. Za nezbytné považujeme, aby měl student  v průběhu studia možnost korigovat svou volbu v průběhu vzdělávání. V odborném vzdělávání je nezbytné připravit absolventy na přechod za školy do praxe. Jako potřebné se jeví zvyšovat podíl široce profilovaných odborných předmětů a nutnost spolupráce se zaměstnavatelskou sférou při tvorbě vzdělávacích programů.

8.2.4. Vyšší odborné a vysokoškolské vzdělávání
	Kvalita vysokého školství a stupeň rozvoje vědy otevírají cestu do společenství rozvinutých zemí, do vzdělanostní společnosti. Vysoké školy je třeba otevřít všem nadaným a zajistit, aby udržovaly kontakt s potřebami měnícího se světa. Vysoké školy se budou postupně integrovat do celosvětového rámce.Předpokládáme, že na vysokých školách budou přednášet i  vynikající zahraniční pedagogové a studovat nadaní zahraniční studenti.
	Považujeme za nutné posilovat vědecký výzkum na vysokých školách a zapojovat do něj studenty. Jen vysokoškolský pedagog, který se věnuje i vědecké práci, může kvalitně učit.
Nové tisíciletí klade nové nároky na terciární vzdělávání. Proto budeme usilovat o vytvoření bohatě diverzifikovaného terciárního sektoru vzdělávání s dostatečnou kapacitou, v maximální míře prostupného (vertikálně i horizontálně), dovolujícího možnost změny nebo pokračování ve studiu v každém věku a každé době. Struktura úrovní tohoto vzdělávání vyžaduje vyjasnění cílů a dosažených kvalifikací.
Prostupný terciární systém vzdělávání, nabízející modulárně tvořené studijní programy ukončované vydáním certifikátu a využívající kreditní systém, umožní pokračovat ve studiu podle potřeby v průběhu celého života. Významnou roli v tom  sehraje využití  nových informačních  a komunikačních technologií. Naším záměrem je  umožnit polovině populačního ročníku nastoupit do některé z forem terciárního vzdělávání.

8.2.5. Další vzdělávání
Základním úkolem dalšího  vzdělávání je umožnit absolventům, aby získanou profesní, vědeckou i sociální kompetenci byli schopni zvládat stále se měnící požadavky světa práce. Je třeba usnadnit flexibilní způsoby vzdělávání a získávání kvalifikací, nabídnout mladým lidem i starším občanům vzdělávací a poradenské programy pro výběr povolání.
Chceme nabídnout lidem ze sociálně slabých skupin a jedincům ohroženým sociální exkluzí, integrované pracovní, vzdělávací a poradenské firmy. Považujeme za nutné motivovat zaměstnavatele, zaměstnavatelské svazy, odborové svazy a další sociální partnery, aby rozšířili dosavadní poskytování odborného vzdělávání svým zaměstnancům a zvýšili svou angažovanost v odborném vzdělávání a výměně programů v evropském prostoru.
Považujeme za nutné vytvořit v podnicích klima pro další vzdělávání zaměstnanců, vedoucí k přeměně podniků na učící se organizace, vytvořit jasné informační, poradenské a jiné podpůrné struktury pro jednotlivce a organizace,kteří se angažují ve vzdělávání, školení a hledání zaměstnání.

8.3. Učitel
V procesu vzdělávání má učitel nezastupitelnou úlohu. Toto povolání vyžaduje specifickou přípravu. Jde o povolání nesmírně významné pro společnost, protože v  rukou pedagogů je  formování osobnosti a vzdělanost národa. I přes prudký rozvoj informačních a komunikačních technologií  zůstane učiteli  nezastupitelná role při vzdělávání a výchově.
Vzrůstající nároky na jeho odbornost a psychiku nemohou zůstat bez materiálního a společenského ocenění. Budeme dbát o to, aby naše záměry a jejich počáteční realizace nestagnovaly, ale přiměřeně s růstem efektivity hospodářství dále pokračovaly tak, aby se učitelské povolání dostalo na jedno z předních míst profesního žebříčku.
Považujeme za nutné, aby v důsledku stále se zvyšujících nároků na kvalitu vzdělávání se přizpůsobilo jejich přípravné i další vzdělávání.  Podobně jako v jiných profesích, bude nutné reagovat na měnící se požadavky na vzdělávání zvyšováním kvality a funkčnosti přípravného vzdělávání učitelů. Pedagogické fakulty připravují na povolání učitele. Proto musí být univerzitami považovány  za rovnocenné fakultám připravujícím na jiné profese.
Za  nutné považujeme  definovat standard učitelské kvalifikace, etický kodex pedagoga, možnosti jeho kariérního postupu a kategorizaci pedagogických činností.
Podstatným znakem učitelské profese je  právo a zároveň i povinnost  dále se vzdělávat. K tomu jim budeme vytvářet podmínky (např.dostupnost, uvolňování na vzdělávací akce, finanční příspěvky). Stejně jako v jiných oborech bude nutné zajistit možnost doplňujícího a rozšiřujícího studia v různých formách (kurzy, distanční studium, individuální studijní plány atd.) organizované pedagogickými fakultami a pedagogickými centry.
Změny v kvalitě vzdělávání, změna klimatu na školách je v rukou pedagogické veřejnosti.  Významné  místo v tomto procesu mají profesní pedagogické asociace a iniciativy. Jejich činnost budeme podporovat.
					
8.4. Věda jako klíčový nástroj rozvoje znalostní společnosti 
8.4.1.Věda je klíčovým nástrojem společnosti při nalézání a osvojování si nových poznatků. Vytváří tak i předpoklady pro obnovu a zvyšování hmotného bohatství státu. Její úloha bude vzrůstat tím víc, čím se bude zrychlovat tempo získávání nových poznatků a jejich převádění do nových technologií, umožňujících vyrábět výrobky se stále vyšší mírou přidané hodnoty.
8.4.2.Orgány řízení státu, jeho politické sféry a ekonomiky, ale i občanské společnosti musí klást vědě otázky, spoluvytvářet společenskou objednávku, ale také musí umět respektovat nezávislost vědeckého bádání.Zatímco předmět zkoumání v případě neorientovaného výzkumu je dán především odbornou erudicí jednotlivých badatelů, v případě cíleného výzkumu se více uplatňuje společenská objednávka, která potom dominuje v případě aplikovaného výzkumu.
8.4.3.Státní politika v oblasti vědy a výzkumu by se měla orientovat na:
•	vědní směry spojené s exportně nejvýkonnějšími obory českého hospodářství
•	obory, které jsou významné z hlediska poznání stavu společnosti a národní kultury
•	obory perspektivní z hlediska celosvětového rozvoje vědy
•	obory důležité z hlediska politických zájmů státu, především z hlediska dlouhodobého hospodářského vývoje ČR
•	obory, které umožní splnit závazky, které na sebe již v minulosti vzaly vlády ČR především formou mezinárodních smluv
•	vybudování systému přenosu vědeckotechnických informací a nových technologií v národním hospodářství
8.4.4. Začlenění české vědy do světového kontextu je trvalým úkolem. To především znamená vytvářet podmínky pro to, aby u nás působili kvalitní zahraniční vědci a studenti. Propojení technologického vývoje především do evropského kontextu bude probíhat v souladu s přijatými závazky a úkoly, které vyplynou ze vstupu ČR do EU. Při výkonu státní správy v oblasti vědy a výzkumu není nutné přebírat různé "zprůměrované" evropské hodnoty za základ domácích kriterií. Z evropských dohod je třeba přebrat ty, které se průkazně osvědčily, a z domácích tradic je třeba zachovat ty, které jsou funkční a schopné dalšího vývoje.
8.4.5.Státní podpora vědy musí dostatečně rozlišovat skutečné potřeby různých vědních oborů
a disciplin. Zatímco základní výzkum běžného rozsahu bude podporován především prostřednictvím grantových agentur, bude třeba vyvinout schéma podpory a obnovy v našich podmínkách velkých experimentálních zařízení, které mají často výstupy i do oblasti vzniku nových technologií. Podporovány by měly být především moderní formy výzkumu, které předpokládají vznik integrovaných týmů od pracovníků základního výzkumu a vysokých škol přes oblast cíleného výzkumu až po vývoj, či případě výrobu.
8.4.6.Naléhavým úkolem bude nalézat formy koexistence malých soukromých firem zaměřených na přenos technologií s vysokými školami, ústavy Akademie věd ČR a resortními ústavy aplikovaného výzkumu, či dokonce vytvořit takové prostředí, které bude vzniku podobných forem napomáhat.
8.4.7. 	ČSSD si je vědoma i toho, že vědu, přes její specifika, nelze oddělit od celkového kulturně společenského rámce a bude proto podporovat popularizaci významných vědních poznatků jako protiváhy šířících se antiscientistních nálad ve společnosti. Do tohoto procesu je třeba zapojovat především vědce s vysokým jak odborným tak i morálním kreditem, kteří jsou schopni zprostředkovat laické veřejnosti široký a členitý obraz světa.
 Stejně tak chce ČSSD přispět k vytváření klimatu, v němž by se vědecká komunita sama hlouběji zabývala svou odpovědností za publikování, šíření i využívání výsledků vědeckých poznatků.

8.5. Mládež, tělovýchova, sport
Tělovýchovu a sport považujeme za významný společenský fenomén a prostředek prevence zdraví občanů a  účelného využívání volného času se zvláštním významem v boji proti  závislosti na drogách a jiným  negativním jevům.
Možnost sportovat nechápeme jako výsadu, ale právo všech občanů. Sport je přirozeným zdrojem národní hrdosti, sebevědomí občanů a výrazně pomáhá při formování životních postojů i hodnotové orientace dětí a mládeže. 
Považujeme za  nutné vytvořit ucelený a propojený systém podpory tělovýchovy a sportu, podpořený příslušnými legislativními, finančními a institucionálními nástroji, a to jak na úrovni celostátní, tak i úrovni krajů a obcí. Budeme podporovat koncepční dotační politiku státu, krajů a obcí zaměřenou na údržbu, modernizaci, rekonstrukci, výstavbu a rozvoj sportovišť a komplexů pro využívání volného času sloužících široké veřejnosti a především mládeži.
Nezastupitelnou roli na poli práce s dětmi a mládeží, tělovýchovy a sportu v naší zemi mají občanská sdružení, jejich činnost budeme pomáhat rozvíjet. 8.6.7. Na smysluplném vyplňování volného dětí a mládeže se podílejí Domy dětí a mládeže, organizace soustavně pracující s dětmi a mládeží a organizace mládeže. Jejich činnost budeme podporovat a vytvářet podmínky pro její rozvíjení.
	Aktivní nabídka a praktická realizace mimoškolních aktivit vytváří účinný systém prevence sociálně patologických jevů mezi dětmi a mládeží.

8.6. Informační společnost  -  Nástroj budování společnosti vzdělání, spoluúčasti a solidarity.

Současná epocha je charakterizována zásadní změnou technologií, která významným způsobem změní ekonomiku, společnost i způsob života každého občana. Současný technologický zlom je charakterizován především pokrokem ve zpracování, přenosu a sdílení informací – proto se mluví o vznikající informační společnosti.
Stále rostoucí globální informační síť Internetu propojuje celou zeměkouli a přenáší stále větší množství dat. Současně tak vznikají i nové nároky jak na člověka, jeho kvalifikaci a pracovní styl, tak na společnost - především pokud jde o zajištění rovnosti příležitostí při  získávání nového a stále nepostradatelnějšího typu gramotnosti – e-gramotnosti.
 Ochranou globálního charakteru a svobody přístupu k informačním zdrojům chce sociální demokracie umožnit každému člověku rovný přístup k informacím a k setření ekonomické bariéry rozvoje jeho osobnosti.
Sociální demokracie si je vědoma jak pozitiv, tak skrytých i zjevných negativ tohoto procesu  a vyjadřuje odhodlání podporovat pozitivní tendence tohoto modernizačního společenského procesu 

8.6.1. Rozšíření možností a forem spoluúčasti v ekonomice i ve veřejné správě  
Vzrůstající úloha člověka v moderním výrobním procesu zvyšuje význam motivačních stimulů. Nejen mzda, ale i různé formy spoluúčasti na výsledcích i rozvoji podnikatelských subjektů budou proto hrát stále větší úlohu. Již dnes vzrůstá úloha drobného a středního podnikání, význam vývojových firem a tzv. technologických parků. Rozvoj elektronického obchodu umožní snadnější, žádným monopolem nezablokovatelný přístup malých i středních firem na globální trhy. 
Nové formy obchodování budou využívat přímý kontakt se zákazníky bez zprostředkujících obchodních mezičlánků. Pomocí informačních technologií, umožňujících propojit vzdálená pracoviště, je již dnes možné vytvářet distanční pracovní místa a realizovat práci na dálku i v nejodlehlejších oblastech. To přispěje i k zastavení vylidňování venkova.
Moderní technologie umožní zlepšit a zlevnit veškeré správní agendy obce, regionu i státu a přiblížit tak stát a obce občanům. Umožní lepší informovanost občanů i rozvoj nových forem demokracie a spoluúčasti lidí na rozhodování (hovoří se o vzniku tzv. informatizované demokracie či přímé demokracii). Vytváří se i nové podmínky pro spoluúčast veřejného a soukromého sektoru v mnoha oblastech dosavadní převahy institucí státu a samosprávy jako rozšíření skutečných služeb občanům.

8.6.2. Člověk – cíl i zdroj rozvoje informační společnosti
Lidé budou svobodní pouze tehdy, budou-li mít k dispozici dostatek zdrojů, podnětů i příležitostí k vlastnímu rozvoji. Naopak společnost bude prosperovat jen tehdy, dokáže-li schopností a dovedností svých členů maximálně využít. V informační společnosti podstatně vzrůstá úloha člověka (jeho znalostí a dovedností) ve výrobním procesu – využití moderních technologií, rychlost inovačních cyklů, produktivita práce -  jsou podmíněny jeho znalostmi a dovednostmi (proto se někdy hovoří o informační společnosti také jako o společnosti znalostní). Informační gramotnost se bude stále více stávat nezbytným předpokladem k vytváření a zachování rovných možností v jeho společenském uplatnění
Vytváření co nejpříznivějších podmínek pro rozvoj člověka je tedy nejen cílem společenského vývoje, ale i zdrojem ekonomického rozvoje moderní společnosti. 

						*
ČSSD bude neustále vyhodnocovat pozitiva i možné negativní dopady rozvoje informačních technologii a podporovat jejich využití ve směrech otevírajících možnosti k zvyšování kvality života člověka a eliminovat stále sofistikovanější a skrytější možnosti manipulace člověkem včetně ohrožování jeho svobody. Sociální vývoj v moderní společnosti není pouze výsledkem ekonomického rozvoje, ale je zároveň i jeho předpokladem.  Z tohoto hlediska sociálně-tržní pojetí ekonomiky již neznamená pouze tržní ekonomiku s rozvinutou sociální ochranou ale i vytvářením podmínek pro rozvoj člověka, kultivaci potenciálu jeho znalostí, dovedností a celkového rozvoje jeho osobnosti. 

9. Společnost globální i národní kultury

Kultura v širokém slova smyslu je stav, jehož společnost dosáhla nejen v umění, ale i ve vzdělání, urbanismu, ekologii, krajinotvorbě a ustálených společenských tradicích. Je sítí, která prostupuje celou společnost a dodává  věcem význam a hodnotu. Kontinuální kritické hodnocení kořenů a  základních tendencí vlastní kultury - kulturního dědictví, nabývá na naléhavosti v dnešní době informační revoluce, globalizace a ekologické krize.  Kultura je i tvořivou schopností zvládat budoucí svět
Kultura je dále významnou součástí života občanské společnosti. Její poznání, pochopení a prožití přispívá k jejímu sebevědomí, emancipaci a vnitřní integraci. Kultuře by měl být proto přikládán stejný význam jako ekonomice a životnímu prostředí.
.
9.1. Nezastupitelnost  kultury pro rozvoj plnohodnotného života společnosti i jedince.
Sociální demokracie zná tyto základní souvislosti a uvědomuje si  nezastupitelnost a potřebnost kultury pro rozvoj plnohodnotného života společnosti. ČSSD chápe kulturní dědictví jako duchovní i materiální poklad, o který je nutno pečovat a dále přibližovat a předávat dalším generacím. Investice do kultury totiž v mnohém zásadně spolurozhodují o budoucím charakteru a kvalitě života každého občana i o budoucnosti celé společnosti. Kultura prorůstá všemi aktivitami společnosti a je od nich neoddělitelná. Nezanedbatelně se podílí i na tvorbě HDP (5-10%) a v tomto smyslu se stává i významným makroekonomickým faktorem.

9.1.1 Kultura věc veřejná 
Svébytná a nosná kultura vždy byla, je a bude věcí veřejnou, předmětem veřejného zájmu, cílem i smyslem kulturní politiky státu. Kultura nemůže být samofinancovatelná a obec, kraj či stát se nemůže zbavit zodpovědnosti za její rozvoj. Náš příspěvek k evropské civilizaci je oprávněným zdrojem přirozeného sebevědomí, národní hrdosti a výchozí základnou pro dlouhodobý proces integrace České republiky do Evropy.

9.1.2. Kultura a svoboda
Tvorba a vnímání kulturních statků však znamená i právo každého občana svobodně a rovně rozhodovat o charakteru kulturních projevů, jejichž je tvůrcem či divákem. Zaručit ochranu tvůrčí svobody a vytvářet podmínky pro kulturní život občanů je základním úkolem při tvorbě a realizaci kulturní politiky

9.1.3. Kulturní dědictví
Za součást kulturního dědictví a historické paměti považuje sociální demokracie nejen umělecká díla, ale i rituály, slovesnost a životní styl, výrobky i výrobní technologie, tradiční řemeslné činnosti a dovednosti, historické památky nemovité i movité a historická sídla. Podporuje rozvoj moderní i tradiční lidové kultury a péči o lokální a regionální kulturu.
Podporuje rovněž výzkum, uchovávání, komplexní ochranu a prezentaci kulturního dědictví v muzeích, galeriích, knihovnách či ostatních institucích a jejich financování z veřejných rozpočtů. 
ČSSD oceňuje rodící se součinnost ekologů, urbanistů a památkářů při tvorbě společných národních i evropských koncepcí ochrany kulturní krajiny. Mikroregionální politiku s výraznými samosprávnými a krajinotvornými prvky považuje za důležitý příspěvek k ochraně společnosti před necitlivými zásahy do harmonie kulturní krajiny. 

9.1.4.  Regionalismus 
Všechny tyto kroky jsou nepředstavitelné bez účinné podpory kultury místní a regionální. ČSSD proto podporuje regionalismus jako základ postupného oživení kulturotvorné vrstvy, bez níž je nepředstavitelný plnohodnotný život zejména na menších městech a vesnicích právě tak jako veřejný život vnitroměstských regionů našich velkoměst. ČSSD oceňuje a váží si činnosti tradičních i nově vznikajících nebo obnovovaných občanských iniciativ - spolků působících na tomto poli. 
Všechny úvahy a záměry, založené na podpoře místní i regionální kultury jako přirozené základně kultury oficiální, by byly nepředstavitelné bez přiměřeného docenění školy a učitelské (pedagogické) komunity. Vedle soustavy veřejných škol tu nezastupitelné místo patří soustavné podpoře a doplňování sítě základních a středních uměleckých škol, které tvoří přirozený přechod mezi institucionalizovaným vzdělanostním a neformálním aktivním osvojováním kulturních hodnot. Na tuto úroveň přirozeně navazuje neméně důležitá síť laických i profesionálních divadel, hudebních orchestrů, regionálních rozhlasových stanic a televizních studií,  veřejných knihoven a už zmiňovaných muzeí, galerií a archivů.

9.1.5. Instituce občanské společnosti a rozvoj kultury
ČSSD podporuje samosprávné i samoregulativní principy v institucích občanské společnosti a je připravena napomáhat jejich rozvoji i sdružování. Vrcholem tohoto úsilí by měl být zvyšující se podíl institucí občanské společnosti na formulování vnitrokulturních politik, na řízení státu, na rozdělování prostředků ze státního rozpočtu i podíl rozhodování na formách a charakteru nadstátních integračních procesů.
Svou úlohu by měly sehrát i v dlouhodobém horizontu daňové asignace. Dynamika prezentace kulturních projektů by se tímto krokem zvýšila a pokud by asignace tvořily byť jen určitou přesně vymezenou část finančních zdrojů, staly by se účinným motivačním prvkem lokálního i celostátního kulturního dění.
Cílem sociální demokracie je podpora udržování i vytváření přirozených center kultury, která budou i přirozenými centry kultivované výměny myšlenek, centry společenské komunikace a estetické výchovy. To je stěží představitelné bez účinné podpory místní a regionální kultury - divadel, hudebních zařízení, muzeí a knihoven, které jsou již tradičně nejdůležitějšími články sítě kulturních zařízení.

9.2. Kvalitní mediální kultura - východisko z krize?
	Tak jako i v jiných zemích, i my stojíme před problémem, jak vytvořit novou mediální kulturu. Je nutno obnovovat a podporovat široký společenský dialog vznikající z kulturních tradic a znovu objevující kulturní historii. Reflexe z tohoto poznání nám dá možnost syntézy, která, ač bude vycházet z rychle se proměňujících potřeb současné společnosti, bude organicky navazovat na  a  spoluvytvářet charakter evropské a světové kultury.

9.2.1. Důsledky informatizace společnosti 
	Zrychlení a zhuštění komunikačních procesů ovlivňuje zásadním způsobem i kulturu. Národní kultury se dílčím způsobem prolínají, ovlivňují a díky masivnímu nárůstu cestování se stírají svérázy regionálních či lokálních kulturních prvků.. Stírají se specifika tisíciletí a staletí přežívajících svérázů hmotných i nehmotných vycházejících z antických, polyteistických (pohanských), židovských a křesťanských kořenů Evropy, dochází k ovlivňování Evropy hinduistickou, čínskou, japonskou, africkou  i dalšími kulturami s jejich náboženskými a civilizačními zvyklostmi. 
	Mnohdy je tento fenomén provázen migrací - a to i nežádoucí, či eskalací nežádoucího a společensky nepřijatelného či dokonce kriminálního chování významných částí těchto živelně vznikajících minorit (konzumace drog, mnohoženství či nerespektování práv žen, interetnická agrese). Postupná demokratická integrace těchto minorit, ale i minorit historických, do naší společnosti musí být založena - ve shodě s komunitárním právem - na multikulturální zásadě úcty a tolerance k jejich kulturním odlišnostem, při respektování zákonů integrující země. To je jedním z dlouhodobých a komplexních úkolů, bez jejichž vyřešení nelze realizovat moderní evropskou multietnickou kulturní politiku. Boj proti xenofobii a za  uchování sociokulturní rozmanitosti (sociodiverzity) ČSSD považuje za významnou podmínku trvalé udržitelnosti kultury a tím i života vůbec.
	Paralelně s  globalizačním procesem  vzrůstá i společenská role kultury jako způsobu chápání, kritické reflexe a hledání východisek a protilátek proti důsledkům konzumistického úpadku a dehumanizujícího pojetí současného euroatlantického kulturního a náboženského prostoru.
 
9.2.2. Digitalizace a kulturní dědictví
Digitální technologie umožňují zpřístupnění většiny kulturního dědictví prostřednictvím multimediálních prostředků  celému světu. ČSSD v této souvislosti podporuje inventarizaci a digitalizaci galerijních a muzejních sbírek a  zvláště významných archivních fondů, jejich katalogizaci a veřejnou prezentaci a na ni navazující realizaci projektu multimediální elektronické encyklopedie české historie, kultury a písemnictví tak, abychom dokázali prezentovat jedinečnost tohoto odkazu vzdělanosti nejen budoucím generacím, ale začlenit jej i do komplexu globálních a národních vzdělávacích aktivit. Stát, kraje a radnice se nemohou vyvázat ze ekonomického zajištění těchto aktivit. Obdobné přístupy budeme podporovat i na úrovni evropské a světové (aktivity Rady Evropy, zápisy do seznamu světového kulturního a přírodního dědictví a pod.). 

9.2.3. Volný čas 
Rozvoj technologií digitálního přenosu i uchovávání obrazu i zvuku předestírá i otázku smysluplného a kulturního využití volného času, který by kultivoval lidské vztahy i kvalitu rozvoje svobodné lidské osobnosti. Je nutné podporovat původní autorskou a interpretační tvorbu, tak, aby kultura zůstala i ve věku digitálních technologií živá a inspirující.

9.2.4. Právo na informace 
Je nutno zajistit právo občana na co nejkomplexnější a objektivní informace, a to za nediskriminujících podmínek. S tím souvisí i adekvátní chování všech státních institucí, které by se měly v maximální míře snažit, aby veřejnost o nich i jejich činnosti byla co nejlépe informována. Mediální charakter dneška skrývá i řadu vážných nebezpečí pro rozvoj i samotné uchování demokratického charakteru společnosti.

9.2.5. Mediální indoktrinace
Vzniká prostředí usnadňující průnik mediální indoktrinaci a manipulaci. To je rozvíjeno medializací globalizované reklamy, která svým stále se zvyšujícím vlivem na chování lidí devastuje kulturní hodnoty, podporuje prestižní konzumismus, tříštění společnosti a sebestředný individualismus. Moc multimediálních marketingových nástrojů v rukou omezené skupiny nadnárodních producentů reklamy spolu s jejich agresivní finanční dominancí na mediálním trhu vytváří pro občanskou společnost hrozbu. Podřízenost těchto producentů nadnárodním monopolům se stává živným prostředím pro jejich sílící dominanci a nekontrolovatelný rozvoj. 
Sofistikovanost manipulativních a korupčních nástrojů, které tyto dominující skupiny používají, vytváří bariéry pro objektivní informovanost. Strategie "public relations" nahrazují v mnoha případech objektivní informace tak komplexně, že laický pozorovatel nemá možnost zjistit ani rozsah, ani stupeň manipulace. Dochází k vytváření pokřiveného virtuálního světa - mediálně manipulativní, masově působící pseudokultury, podporující a preferující prvky sobectví, agrese, prestižní spotřeby a podmaňující si postupně veškeré masové informační kanály. Tím je ohrožen demokratický charakter společnosti.

9.2.7. Ochrana nestrannosti veřejnoprávních medií
	Za této situace je nezbytné hájit a chránit veřejnoprávní charakter veřejnoprávních medií, posilovat jejich vliv ve společnosti, vybavit je nejen nezbytnými prostředky, ale i zpětnými objektivně kritickými vazbami. Jen tak bude zajištěna pluralita a svoboda projevu. Společenskou kontrolou je nutno zabezpečit, aby tyto veřejnoprávní instituce plnily svůj účel, reflektovaly dynamiku a charakter společenských procesů, pravdivě a nezkresleně o nich informovaly a umožnily prezentaci kultury v celé její šíři i hloubce včetně kulturně, národnostně, nábožensky, zdravotně či věkově minoritních prvků. Je nutné umožnit veřejnoprávním médiím využívání státem zřízených a financovaných mediálních archivů za zvýhodněných podmínek, podporovat původní autorskou tvorbu pomocí grantů i dalších nástrojů a provádět tak aktivní kulturní politiku státu.

9.3. Sebereflexe kultury jako východisko kultivace kultury samé
9. 3. 1. Přirozenou součástí těchto snah je i neustálá sebereflexe kulturních odvětví. Podpora věd a výzkumu sloužící tomuto účelu jako celku (týká se např. kulturologie, sociologie, historiografie, dějin kultury, všech forem kritiky a publicistiky atd.) je z tohoto hlediska další nezbytnou součástí kulturní politiky ČSSD.

9. 3. 2. Významná pro ČSSD – pro její sebekultivaci - a skrze ni i pro kulturu vůbec, je reflexe odkazu dělnického hnutí,  jeho místa v civilizačním procesu a kultivačního odkazu levicových avantgard.
 
Neustálé, nikdy nekončící kultivování kvality lidského života považuje  ČSSD za výchozí bod i smysl nejen své kulturní politiky.
Závěrem ...

	Člověku není dáno s dostatečnou přesností a s dostatečným předstihem předvídat budoucnost. Je však schopen s větší či menší přesností, danou nejen jeho konkrétními schopnostmi, ale i stupněm rozvoje trendů, které již dnes začínají budoucnost vytvářet, odhadnout - predikovat - jejich počet, jejich možná strukturální zřetězení i jejich význam.
	Za východisko naší prognózy jsme zvolili nástup digitálně-informační revoluce, dále dnes již nezpochybnitelný trend ke globalizaci světových ekonomických i sociálních poměrů, a konečně předpoklad, ze v rodícím se multipolárním světě bude hrát nezastupitelnou významnou roli Evropské unie, v níž chceme být plnoprávným aktivním článkem.
	Poukázali jsme i na globální charakter hrozeb, kterým je nadcházející 21. století  vystaveno. Nadcházející století, v každém případě jeho první dekády, bude provázeno - v dějinách lidstva dosud nevídaným - bojem s  časem: Buď se podaří  s potřebným předstihem tyto hrozby zvládnout nebo dojde k náhlému a dramatickému sesuvu kumulativní laviny těchto negativních trendů. Tento boj však v žádném případě není předem ztracen. Řada trendů spojených s globalizací, s rozvojem znalostní, informační společnosti současně nabízí i prostředky ke zvládnutí těchto hrozeb.
	Na nejobecnější úrovni bude budoucnost nás všech záležet na tom, zda včas vzniknou v rodícím se multipolárním světě dostačující politicko mocenské struktury, efektivní mezinárodně právní postupy řešení tohoto úkolu. Nezanedbatelnou úlohu musí sehrát i rozvoj vlastního vědomí  občanské společnosti, bez které společenská kontrola globálních trendů ztratí na účinnosti.
	Naše země je příliš malá, než aby mohla sama o sobě  do tohoto globálního závodu s časem účinně zasáhnout. Má však řadu svébytných zkušeností, specifik a možností, kterými nezastupitelně přispívá k současné tváři našeho kontinentu a může přispívat i v budoucnu. Je jen na nás, abychom je rozvinuli tak, aby jejich přínos byl všeobecně uznáván.
Modernost a nepostradatelnost dnešní i budoucí demokratické levice u nás, v Evropě i ve světě spočívá v tom, že chápe a přijímá toto dějinnou situaci a bere ji jako východisko svého politického jednání všude tam, kde má vliv či moc. Její přednost je i v tom, že je schopna i ochotna hledat - a díky svému internacionalismu i najít na všech kontinentech a ve všech kulturách -  ty sociální síly starých i nových vrstev zaměstnanců, intelektuálů, vědců, podnikatelů ale i politiků, kteří by mohli zvednout svůj hlas i přijmout spoluúčast v díle globální solidarity a společné záchrany.
Chce li ČSSD zůstat věrna tradici svých průkopníků ze století předminulého a bojovníků za svobodu, demokracii a humánní rozvoj společnosti ze století právě minulého, musí zvládnout i tuto novou roli: stát se vyspělým, přínosným i specificky osobitým spoluúčastníkem a spoluhráčem evropského týmu sociálně demokratických stran, který bude hrát nezastupitelnou roli v této osudové hře o zlidštění světa budoucích generací.
Požadavky nejsou malé - jde o dlouhodobý proces plný možných zvratů, na  který se musíme připravit. Vytvoří a vynutí si nové a daleko náročnější požadavky na kvalitu obsahu i stylu naší práce i na naši vlastní vzájemnou komunikaci. Postaví nás v proměňujících se podmínkách čelem k veřejnosti  a strukturám občanské společnosti, které jsme v mnohém dosud zanedbávali. V éře informačních technologií budeme muset přizpůsobit i formy  našeho vnitřního života a někdy se i bolestivě zbavovat přežilých a nefunkčních, ale o to více vžitých návyků, abychom se mohli stát skutečně moderní stranou v moderní společnosti.
Pro onu míru nejistoty v nebývalou rychlostí se rozvíjejícím  a globalizujícím světě se péče o rozvíjení našeho programového výhledu stává neodmyslitelnou každodenností, právě tak jako úzký kontakt s domácími i zahraničními centry vědeckých výzkumů. Průlom musíme udělat i do vlastních systémů vnitrostranického politického vzdělávání.

To vše nebude lehké, ale zrychlující se tep dějin si toho žádá. Masarykova myšlenka, že “vývoj jde doleva” platí s ještě větší naléhavosti dnes a bude platit i zítra.